Читати книгу - "Тихий Дін"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Петро, що скидав з косарки, випив від ранку половину двовідерної боклаги. Пив теплу противну воду, і через хвилину зсихалося в роті, мокла сорочка й текло з обличчя, шкварчав у вухах трельчастий дзвін, реп'яхом застрявало .в горлі слово. Дарка, зап'явши хусткою обличчя, розстіб-нувши сорочку, копичила. В долинці, між побурілих грудей, збірався сірий, зернистий піт. Коні, запряжені в косарку, поганяла Наталка. В неї буряком шаріли опалені щоки, сльозились очі. Пантелей Прокопович ходив по постатях, мов викупаний. Мокра сорочка, не просихаючи, палила тіло. Здавалось, що не борода стікає в нього з обличчя на груди, а чорна розтала коломазь.
— Вмилився, Прокоповичу?—крикнув з воза, проїжджаючи проз, Христоня.
— Мокро, — махнув Прокопович рукою і покульгав, розтираючи подолом сорочки вогкість, що збиралась на животі.
—. Петре, — крикнула Дарка, — ох, кінчай!
— Почекай, загін проїдемо.
— Перечекаємо спеку. Я кину!
Наталка спинила коні, задихаючись, мов би вона тягла косарку, а не коні. До них ішла Дарка, поволі переставляючи по стерні чорні, намуляні чириками ноги.
— Петрусю, тут же став недалечко.
— Ну й недалечко, верст зо три!
— Скупатись би,
— Поки дійдеш звідтіль... — зідхнула Наталка.
— І якого чорта йти. Коні випряжемо й верхи!
Петро боязко глянув на батька, що вершив копицю/ махнув рукою.
— Випрягайте, баби!
Дарка відчепила посторонки і хвацьки скочила на кобилу. Наталка, щулячи в усмішці потріскані губи, підвела коня до косарки, примощуючись сісти з косаркового сидіння.
— Давай ногу, — прислужився Петро, підсаджуючи її. Поїхали. Дарка з оголеними колінами і збитою назад хусткою, поскакала вперед. Вона по-козацьки .сиділа на коні і Петро не стерпів, щоб крикнути їй услід:
— Ей, гляди, намуляєш.
— Дарма! — відмахнулася Дарка.
Перетинаючи літняк, Петро глянув ліворуч. Далеко, по сірій спині шляху, від хутора, швидко посувалася, весь час міняючи обрис, куряна грудочка.
— Верхи хтось біжить, — примружився він.
— Швидко! Ти глянь, як курить! — здивувалась Наталка.
— Що б воно? Дарко! — гукнув Петро до жінки, що клу-сувала попереду, — зажди, он вершника подивимось.
Грудочка впала в долинку, вибралась звідтіля збільшена до розмірів мурашки.
Крізь куряву просвічувала постать вершника... Хвилин через п'ять стало видно ясніш. Петро вдивлявся, поклавши на криси бриля брудну долоню.
— Так недовго й коня запалити, учвал жене.
Петро, нахмурившись, зняв з крисів бриля руку, якась тривога торкнулась його обличчя і застигла на розвилку піднесених брів.
Тепер уже ясно видно було вершника. Він гнав чвалом, лівою рукою придержував кашкета, в правій в'яло майорів запорошений червоний прапорець.
Він проскакав повз Петра, що з'їхав з шляху, так близько, що чути було гучке хропіння коня, коли вдихав той у легені розпечене повітря, гукнув, оскіривши квадратовий сірокам'яний рот:
т
— Сполох!
На слід, залишений в поросі підковою його коня, упав шматок жовтуватого пінного мила. Петро провів очима вершника. Одне залишилось у нього в пам'яті: тяжке хропіння напівзагнаного коня і, коли глянув у слід йому, мокрі крижі, що нестерпно виблискували, мов те лезо крицеве.
Не усвідомивши ще остаточно нещастя, Петро тупо оглянув тремтячий в поросі шматок мила, степ, що сповзав до хутора хвилястим схилом. Звідусюди по жовтих скошених кулигах хліба скакали до хутора козаки. По степу аж до горба, що жовтів у димчастій непрогляді, збивали порох вершники, а там, де, вибравшись на шлях, скакали вони купою, тягся до хутора сірий хвостище куряви. Козаки, що перебували на військовій службі, кидали роботу, випрягали з косарок коні, гнали на хутір. Петро бачив, як Христоня випріг з гарби свого ґвардійця-коня і вдарив учвал, розкарячуючи довгі ноги, оглядаючись на Петра.
— Чого ж це? — охнула Наталка, перелякано витріщившись на Петра і погляд її — погляд зайця під рушницею, — стряхнув Петра. Він підбіг до стану, скочивши на бігу з коня, натягнув скинуті в розпалі роботи шаравари і, махнувши батькові рукою, розтанув у такій самій хмарці пороху, як і ті, що сірим текучим ластовинням уквітчали затлілий у спеці степ. 4
присідає, посміхається; під збриженим морем шаравар на-зимок пройде — не зачепиться.
— Не наскакуй, Машко.
— Пес проклятий! Бабій!
— Ну, так що ж?
— Дивила твої безстидні!
А поруч вахмістр у рудій оправі бороди сперечається з батарейцем:
— Нічого не буде! Постоїмо день — і додому.
— А ну як війна?
— Тю, голубе! Супроти нас яка держава на ногах
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Тихий Дін», після закриття браузера.