Читати книгу - "Тихий Дін"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Грюкнули двері стайні, і чийсь стриманий голос пошепки крикнув: .
— Швидше, хлопці!
Григорій прискорив кроки.
— Хто такий?
На нього, помацки пробираючись до дверей, нахопився урядник Попов.
, — Ти, Грицьку? — шепотнув він, лапаючи плечі' Григорія.
— Стривай, що тут таке?..
Урядник подренчав винуватим смішком, схопив Григорія за рукав.
— Тут... Чекай, куди— ти?
Григорій, вирвавши руку, розчинив двері. На збезлюднілому подвір'ї ходила попеляста з підрізаним хвостом курка і, не тямлячи, що завтра надумав кухар зварити з неї суп для пана зшравителя, навходячки копала гній і квоктала, роздумуючи, де б то покласти яйце.
Світло, плеснувши Григорієві в вічі, на секунду засліпило його, він затулив очі долонею і повернувся, почувши в1 темному кутку стайні шум, що все дужчав.
Торкаючись рукою стінки, пішов туди; ня станку І на ясл х ,ПР0ТИ Дверей витанцьовував соняшний зайчик. Григорій ішов, мружачись від світла, що обпалило йому зіниці, йому назустріч трапився Жарков-жартун. Він ішов, на ході застібаючи ширіньку шаравар, мотаючи головою.
— Ти чого? Що ви тут?..
— Іди швидше! — шепотнув Жарков, дихаючи в обличчя Григорія засмерділим запахом брудного рота, — там... там чудо!.. Франю там затягли хлопці... Розстелили... — Жарков хахикнув і, урвавши сміх, глухо стукнувся спиною об рублену стінку стайні, так бо відкинув його Григорій. Той біг на шамотню, в розплющених очах його, вже призвичаєних до темряви, білів жах. В кутку, там, де лежали попони, густо товпились козаки — вся перша чота. Григорій, мовчки розкидаючи козаків, протиснувся наперед. На підлозі, безсоромно і страшно розкинувши ноги, що біліли в темряві, не рухаючись, лежала Франя, з головою закутана попонами, в спідниці, розірваній і збитій вище грудей. З неї оце лиш устав, придержуючи шаравари, козак, і, не дивлячись на товаришів, криво посміхаючись, відійшов до стінки, посту-тіаючись місцем черговому. Григорій кинувся назад і підбіг до дверей.
-г— Ва-а-хмістр!..
Його наздогнали коло самих дверей, валяючи назад, затиснули долонею рота. Григорій від коміра до краю розірвав на одному гімнастівку, встигнув ударити другого ногою в живіт, але його підім'яли, так само, як Франі, замотали голову попоною, зв'язали руки і, мовчки, щоб не вгадав по голосу, поне'сли й кинули в порожні ясла. Давлячись смердючою шерстю попони, Григорій намагався кричати, бив ногами в перегородку. Він чув перешіптування* там, у кутку, скрип дверей, у які входили й виходили козаки. Хвилин через двадцять його розв'язали. На виході стояв Еахмістр і двоє козаківч з іншої чоти.
— Ти примови! — сказав вахмістр, часто блимаючи й дивлячись убік.
— Дурня не клей, а то... вуха відріжемо! — посміхнувся Дубок — козак чужої чоти.
Григорій бачив, як двоє підняли сірий клунок, — Франю. (в неї, вистромляючись з-під спідниці гострими кутами, непорушно звисали ноги і, злізши на ясла, викинули у вилом у стіні, де відривалася погано прибита діль. Стіна виходила в сад. Над кожним станком курилось угорі брудне малесеньке віконце. Козаки застукали, вилазячи на перегородки подивитись, що робитиме Франя, впавши коло вилому; деякі кваплячись виходили з стайні. Звіряча цікавість штовхнула й —Григорія. Вчепившись за бантину, він підтягнувся на руках до віконця і, знайшовши ногами підпору, глянув униз. Десятки очей дивились крізь закопчені вікна на ту, що лежала під стіною. Вона лежала горілиць, ножицями зводячи і розводячи ноги, шкрябала пальцями талий коло стінки сніжок. Обличчя її. Григорій не бачив, але чув притишене
сопіння козаків, що стирчали коло вікон, і хруст приємний і м'який сіна.
Вона лежала довго, потім устала рачки. У неї тремтіли підламуючись руки. Григорій виразно бачив це. Хитаючись звелася на ноги, і, розкуйовджена, чужа і незнайома, обвела вікна довгим, довгим поглядом.
І пішла, хапаючись одною рукою за кущики каприфолій, другою спираючись і відштовхуючись від муру.
Григорій плигнув з перегородки, розтираючи долонею горло; він задихався. Коло дверей йому хтось, він навіть не пам'ятає хто, діловито й виразно сказав:
— Дзвякнеш кому — істинний христос, уб'ємо. Ну?
На муштрі чотовий офіцер, побачивши відірваного ґудзика на шинелі Григорія', спитав:
— Хто тебе тягав? Це ще що за мода?
Григорій глянув на кружальце, витиснуте в сукні відірваним ґудзиком; пронизаний спогадом, вперше за довгий час мало не вибухнув плачем.
III.
Над степом жовта соняшна спека. Жовтим порохом курять невикошені визрілі саги пшениці. До частин косарки не доторкнутись рукою. Вгору не підвести голову. Зсиня жовта пошивка неба розпечена спекою. Там, де кінчається пшениця, — шафранне цвітіння доннику.
Хутір скочував у степ. Косили жито. Висилювали в косарках коней, задихались у задусі,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Тихий Дін», після закриття браузера.