Читати книгу - "Тихий Дін"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Нам до них діла немає. Вони хай воюють, а в нас хліб не зібраний!
— Це бі-да-а-а! Диви, народу зігнали, а нині ж день — рік годує.
— Спашують копиці.
— У нас уже ячмінь почали косити.
— Астрицького царя, значить, стукнули?
— Наслідника.
— Станичнику, якого полку?
— Ей, односуме, забагатів, матері твоїй чорт!
— Га, Стецько, ти звідкіля?
— Отаман казав, на всякий випадок, мовляв, зігнали.
— Ну, козацтво, держись!
— Ще б рік почекати їм, вийшов би я з третьої черги.
— А ти, діду, навіщо? Хіба не обламав службу?
— Як почнуть народ кришити, — і до дідів доберуться.
— Монопольку закрили, греби їх, розгреби!
— Е-е, ти, тютя! У Мартоньки хоч' барило можна купити. Комісія почала огляд.
До управи троє козаків провели п'яного закривавленого козака., Відкидуючись назад, він рвав на собі сорочку, закочуючи калмицькі очі, хрипів:
— Я їх, мужиків, так їх, перетак, в кр-р-р-ров! Знай донського козака!
Навколо, відсуваючись, хвально посміхались, співчували.
— Крий їх!
— За що його збатували?
— Мужика якогось вибив.
— їх варто!
— Ми їм ще вріжемо!
— Я "брате, 1905 року був на приборканні. Ото сміху.
— Війна буде — нас знову приборкувати ганятимуть.
— Годі! Хай вільних наймають. Поліція хай, а нам, либонь, і соромно.
Коло прилавку Мохівської крамниці тиск, штовханина. До хазяїв пристав підпилий Томілін Іван. Його умовляв, розводячи руками, сам Сергій Платонович; спільник його, Віктор Константинович Цяця, посувався назад до дверей.
— Ну, сцо це таке?.. Слово цести, це бескецтво! Хлоп-цику, збігай до отамана.
Томілін, витираючи об шаравари пітні долоні, грудьми напирав на похмурого Сергія Платоновича:
— Притиснув з векселем, гад, а тепер торопієш? Отож бо! І морду наб'ю, шукай з мене! Загарбав наші козацькі права. Ех, ти, суче вим'я! Гад!
Хуторський отаман лив масло радісних слів козакам, що товпились навколо.
— Війна? Ні. Не буде: їх благородіє, військовий пристав, казали, що це для наочности. Можете бути спокійні.
— Добре! Як повернусь додому, зразу ж на поле.
— Ще б пак, справа ж стоїть!
— Скажи, коли ласка, що начальство собі думає? У мене ж більше як сто десятин засіву.
— Тимко! Перекажи нашим, завтра, мовляв, повернемось.
— Начебто афішку читають? Гайда туди.
Майдан гомонів до пізна.
Через чотири дні червоні поїзні валки везли козаків з полками і батареями до російсько-австрійського кордону.
Війна!..
В загородах коло ясел кінське сопіння і смачний запах гною. В вагонах ті самі розмови, пісні найчастіше.
Сколихнувся, схвилювався Православний, тихий Дін.
І слухняно обізвався і На монархів заклик він.
На станціях цікаво-побожні погляди, що мацають козацькі випуски на шараварах, обличчя, що ще не змили робочу густу засмагу.
Війна!.. *
Газети, що захлинаються виттям...
На станціях козачим ешельонам жінки махали хусточками, всміхалися, кидали цигарки й солодощі. Тільки під Воронежем до вагону, де парився ще з тридцятьма козаками Петро Мелехов, заглянув п'яненький. старий залізничник, спитав, поводячи тоненьким носиком:
— їдете?
— Сідай з— нами, діду, за всіх відповів один.
— Люба ти моя... гов'ядинка! — і довго докірливо хита* головою.
В останніх числах червня полк виступив на маневри. З наказу штабу дивізії полк походним порядком пройшов до міста Рівного. В околицях його розташовувались дві піхотні дивізії і частини кінної. Четверта сотня стала постоєм в селі Владиславці.
Тижнів через два, коли сотня, змучена довгим маневруванням, розташувалась в містечку Заборонь, з штабу полку прискакав сотенний командир, підосавул Полковніков. Григорій з козаками своєї чоти відлежувався під наметом. Він бачив, як вузьким річищем вулиці на вмиленому коні проскакав підосавул.
У дворі заворушились козаки.
— Либонь знову виступати? — висловив здогад Прохір Зиков і вижидально прислухався.
Чотовий урядник заткнув у підшивку кашкета голку (він* зашивав подерті шаравари).
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Тихий Дін», після закриття браузера.