Читати книгу - "Українська Повстанська Армія і Армія Крайова: Протистояння в Західній Україні (1939-1945 рр.)"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Подібні думки містилися і у відозві до українців Комітету польсько-українського порозуміння: «...Маємо тепер місяць листопад, місяць, в якому розпочалися у 1918 р. українсько-польські бої, і різні наші провідники намовляють нас з приводу річниці цих боїв, щоб ми були готові до їх повторення. Кажуть нам, що відберемо зброю у німців, а потім тією зброєю переможемо поляків і так збудуємо вільну Україну... В роковини листопадових боїв закликаємо вас: не давайте послуху людям справді відважним, але нерозумним. Коли програємо, вони втечуть за кордон, але що тоді буде з селянином? Думайте про долю вашу і ваших дітей, думайте про долю цілого краю»[443].
А от уривок із звернення Комітету українських селян: «...Скільки поляків вимордували українські поліцаї. Поляки, напевно, захочуть помститися своїм вбивцям і грабіжникам. Але вони впору вдеруть на еміграцію й звідти писатимуть патріотичні статті до газет, а ти, український селянине, залишишся на місці й будеш пити пиво, що його наварили українські політики»[444].
Утім у розповсюдженій 18 травня 1943 р. відозві Крайового проводу ОУН на Північних західних українських землях (ПЗУЗ), очолюваного на той час Д. Клячківським («Клим Савур»), уся відповідальність за загострення міжнаціональних взаємин на Волині покладалася на поляків. У відозві містився такий заклик до польського населення: «...У теперішній час наша адміністрація полишила свої пости, щоб німці не мали доступу до наших сіл і не могли б нас нищити, як це було досі. Ви першими добровільно зголосилися зайняти її місце і допомагаєте німцям проводити їхню бандитську роботу. Зараз ви є сліпим знаряддям в німецьких руках, яке спрямоване проти нас. Але пам’ятайте, якщо польська громадськість не вплине на тих, котрі пішли в адміністрацію, поліцію та інші установи з тим, щоб вони їх полишили, то гнів українського народу виллється на тих поляків, які мешкають на українських землях. Кожне наше спалене село, кожна наша жертва, що будуть з вашої вини, відіб’ються на вас... Поляки! Опам’ятайтеся! Повертайтеся додому. Ті, котрі зараз служать і допомагають німцям, ще можуть повернутися, але завтра буде пізно. Хто буде і надалі служити та допомагати гестапо, того не мине заслужена кара»[445].
На наш погляд, ця відозва із закликом до поляків Волині полишити службу в місцевих німецьких адміністративних та поліційних органах влади вже після того, як з неї втекла переважна більшість українських поліцаїв, є одним з найпоказовіших документів, що характеризує мотивацію «подальших дій українських повстанців щодо місцевої польської людності.
Зрозуміло, що поляки з різних об’єктивних і суб’єктивних причин не пішли з німецької служби. Навпаки, якась їхня частина намагалася всілякими шляхами закріпитися на ній. Як було зазначено вище, основна мета цього полягала у створенні для себе вже тоді плацдарму, за наявності якого поляки змогли б зберегти свій вплив у Західній Україні після розгрому гітлерівської Німеччини. Підкреслимо й те, що самі по собі наміри і поляків, і українців знайти в тих складних воєнних умовах бодай якусь роботу, хай навіть в окупаційних адміністративних органах, якщо тільки вона не була пов’язана з каральними діями проти місцевого населення, свідчили лише про прагнення людей вижити і допомогти в цьому своїм співвітчизникам.
Але загони УПА, переклавши відповідальність за службу частини поляків у німецькій адміністрації, а частково й у каральних органах, на всю польську громадськість Волині, незабаром здійснять те, що пророкувалося у вищезгаданій відозві. Конфлікт загостриться ще більше, коли волинські поляки почнуть звертатися за допомогою до радянських партизанів і активно співпрацювати з ними (дехто вимушено, а хто і з власної ініціативи). Як відомо, в останніх українські повстанці вбачали свого основного ворога і готувалися до запеклої боротьби з тією силою, яка за ними стояла.
У цьому місці варто також торкнутися питання про те, коли і ким саме ухвалювалося рішення щодо проведення масштабної акції з «очищення» Волині від польського елементу, адже однозначної відповіді на нього, прийнято вважати, досі немає. На думку польських науковців, таке рішення, найвірогідніше, могло бути схвалене на лютневій 1943 р. 3-й конференції ОУН(Б)[446].
Утім у попередніх наших працях ми намагалися довести, що радше за все подібне рішення не ухвалювалося на цій конференції[447]. Згідно зі свідченнями, що були дані після арешту в НКВС у серпні 1944 р. учасником лютневої наради, членом Центрального проводу ОУН М. Степаняком, волинські бандерівці навесні 1943 р. відійшли у своїй діяльності від рішень 3-ї конференції і пішли в напрямку, що практично здійснювався на Волині командиром місцевих загонів УПА «Климом Савуром» — боротьби, передусім, проти червоних партизанів та поляків[448].
Варто, однак, підкреслити, що з огляду на масштабність антипольських акцій, скоординованість їх у проведенні як у часі, так і на місцевості видається сумнівним, щоб рішення про їхній початок не було узгоджено на рівні
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українська Повстанська Армія і Армія Крайова: Протистояння в Західній Україні (1939-1945 рр.)», після закриття браузера.