Читати книгу - "Чорний дім"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Побий мене грім, думає Венделл. Шнобель підібгав хвоста і здався. От слабак. Наближаючись, групка байкерів, здавалося, дедалі збільшувалася, і незабаром Венделл Ґрін уже зблизька міг розгледіти похмуре обличчя Шнобеля під шоломом, яке, наближаючись, теж збільшувалося.
— Я ніколи не міг подумати, що ти такий боягуз, — каже Венделл, спостерігаючи, як наближається Шнобель.
Вітер розділяє його бороду на дві рівні частини, що розвіваються врізнобіч. За сонцезахисними окулярами здається, що він цілиться з рушниці. Від думки, що Шнобель може націлити свій погляд на нього, кишечник Венделла починає подавати тривожні симптоми.
— Невдаха, — каже він не надто голосно.
З ревінням, що розриває барабанні перетинки, Шнобель мчить повз покоцану «Тойоту». Решта Грізної П’ятірки теж з гучним завиванням женуться далі.
Усвідомлення того, що Шнобель боягуз, тішить його серце. Він дивиться в дзеркало заднього огляду й бачить, як байкери зменшуються. Однак думка, яку він не може проігнорувати, мов черв’як вгризлася в його мозок. Можливо, Венделл і не сучасний Едвард Марроу, проте він пропрацював репортером майже тридцять років, тож інтуїція в нього розвинена. Думка звивисто блукає каналами його мозку і посилає кілька слушних сигналів. Венделл розгадав таємний план байкерів, зрозумів, що відбувається.
— От собака, — каже він і з широкою посмішкою безперервно сигналить клаксоном, викручує кермо ліворуч, стукається об автомобіль, що попереду, завдаючи мінімальної шкоди крилу, як своєму, так і попередньому. — Підступний виродок, — каже він, ледь не сміючись від захвату.
«Тойота» виїжджає з потоку транспорту, що рухається на схід, і повільно переходить на смугу, що прямує на захід. Сигналячи і пхикаючи, він женеться за байкерами.
Тепер Венделлу Ґріну не доведеться повзти на пузі кукурудзяним полем: той підступний виродок, Шнобель Сент-Пір, знає іншу дорогу до «Смачно в Еда»! Усе, що залишається нашому зірковому репортеру, — триматися подалі, щоб залишатися непоміченим, і він отримає безкоштовну перепустку на сцену. Чудово. Ох, яка іронія: Шнобель подає пресі руку допомоги — щиро дякую тобі, нахабний відморозку. Венделл навряд чи сподівається, що Дейл Ґілбертсон допустить його туди, але виштовхнути звідти його буде набагато важче. За ті кілька хвилин, що в нього будуть, він зможе поставити кілька запитань, зробить кілька фото, які свідчитимуть самі за себе, і — головне! — сповниться атмосферою, щоб написати одну з легендарно яскравих статей.
З радістю в серці Венделл нишком рухається шосе зі швидкістю п’ятдесят миль на годину, дозволяючи байкерам їхати далеко попереду, проте не даючи їм зникнути з поля зору. Кількість автомобілів, що рухаються назустріч, різко зменшується. Спочатку їдуть дві-три машини, потім одна, а тоді й геть зникають. Неначе бажаючи залишатись непоміченими, Шнобель і його друзі звертають із шосе до космічного купола «Ґольца». Венделл відчуває, як з глибини душі виринають нотки невпевненості: невже в Шнобеля і його незграб раптом з’явилося палке бажання проїхатися на тракторі чи сінокосарці? Він тисне на газ і починає думати, що, можливо, вони помітили його й вирішили відірватись від «хвоста». Наскільки йому відомо, тут немає нічого, окрім автосалону, гаража для технічного обслуговування і стоянки. Прокляте місце схоже на пустир. Позаду стоянки… що? З одного боку, пам’ятає він, заросле чагарником поле, що простягається аж до горизонту. З іншого боку ростуть дерева, але не так густо, як у лісі. З того місця, де він знаходиться, йому видається, що це лісосмуга, яка пагорбом спускається вниз.
Навіть не увімкнувши поворот, він перетинає зустрічну смугу і мчить до «Ґольца», досі чуючи звук мотоциклів, але вже приглушений. У Венделла закрадається думка, що вони обдурили його й утекли, покепкували з нього! На вершині підйому він повертає і прямує до стоянки. Два величезні жовті трактори стоять перед гаражем технічного обслуговування, і немає жодної машини. Порожню стоянку огороджує високий бетонний бордюр у дальньому кінці. З іншого боку стоянки, за деревами, бордюр різко переходить в асфальтову дорогу, що веде до автосалону. Венделл вивертає кермо і мчить до бордюру. Він досі чує мотоцикли, але зараз звук схожий на далеке дзижчання бджолиного рою. Вони десь за півмилі звідси, міркує Венделл, і вистрибує з «Тойоти». Він запихає диктофон до кишені піджака, перекидає через шию ремінець свого «Нікона», оббігає бордюр і вибігає на луг. Ще до того, як він доходить до лісосмуги, йому вже видно залишки колись заасфальтованої, зруйнованої та порослої старої дороги, що прямує схилом униз поміж дерев.
Венделл припускає, що старе кафе «…в Еда» знаходиться приблизно за милю звідси, він думає, чи зможе його автомобіль проїхати даний відрізок цією нерівною та зруйнованою дорогою. Місцями асфальт потріскався, а де-не-де просто розсипався, перетворившись на чорний гравій. Подекуди виднілися змієподібні коріння дерев, а також забур’янені ями. Для мотоцикла все це не проблема, але його «Тойоті» швидше за все тут не проїхати. Венделл бачить, що йому краще пройтись, тож він спускається старою дорогою поміж дерев. Він бачив, що відбувається на шосе, тож переконаний, що в нього ще достатньо часу до того, як приїдуть медичні експерти й автофургон для збирання доказів. Навіть за підтримки видатного Голлівуда Сойєра з місцевих копів ніякого толку.
Коли Венделл проходить деяку відстань, звук моторів мотоциклів гучнішає, немов, доїхавши до кінця дороги, хлопці зупинилися, щоб обговорити подальший план дій. Чудово. Венделл сподівається, вони базікатимуть, аж доки не наздожене їх; він хоче подивитись, як вони кричатимуть і махатимуть кулаками. Він хоче стати свідком, як вони розмахуватимуть залізяччям, кому яке потрапить під руку під впливом гніву й адреналіну. Венделлу хочеться сфотографувати, як Шнобель Сент-Пір, прицілившись правою рукою, виб’є Дейлу Ґілбертсону передні зуби або душитиме його приятеля Сойєра. Але найбільше йому кортіло зробити фотографію, заради якої він був готовий підкупити будь-якого копа, окружного чиновника, державного службовця чи безневинного свідка, який би не відмовився простягти йому руку допомоги, — хорошу, чисту, драматичну картинку з голим трупом Ірми Френо. Бажано таку світлину, яка не залишала б сумнівів, що це справа рук Рибака, хай там що. А два фото було б іще краще: одне з її обличчям для пікантності, а друге з рештками тіла для гостросюжетності — але хоча б зробити одне загальне. Таке зображення облетіло б увесь світ, зібравши мільйони. Цікаво, на скільки розщедрився б один лише «Нешнел Інквайєр» — дві сотні тисяч, три? За фото бідної маленької мертвої Ірми Френо з очевидними слідами понівечення. Та це ж золота жила!
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний дім», після закриття браузера.