Читати книгу - "Контракт на нове життя, Анна Ліє Кейн"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
- Елері, - він покликав мене, коли я перестала тремтіти. Істерика поступово сходила нанівець, а замість неї на перший план випливало почуття сорому. Дивлячись у підлогу, я ніяково відсторонилася, але демон не поспішав повністю розтискати руки. Він допитливо зазирнув мені у вічі: - Що сталося цього разу?
Я не знала, що сказати. До горла знову підступила колюча грудка і єдине, що я змогла зробити - мотнути головою з боку на бік. Дорайн зітхнув і терпляче промовив:
- Я можу відчувати через вартового, адже я це вже казав вам. Щойно на вулиці ви пережили навіть не страх, а справжній жах. Що вас так налякало? Страж уберіг би вас від будь-якої атаки, тим більше я весь час був поряд.
- Це не… - почала було виправдовуватися, але груди стиснуло спазмом, і закінчити речення не вдалося через нестачу повітря.
Демон раптом притяг мене ближче. Він опустився на викладацьке крісло, а мене посадив до себе на коліна. Міцно обійняв однією рукою за талію, а другою притримав мою голову за підборіддя, змушуючи дивитися йому у вічі.
- Чому ви не хочете все мені розповісти, Елері? Адже я відчуваю те, що ви до мене відчуваєте. Чому ви закриваєтеся? Чому не дасте мені хоча б шансу?
Від цієї заяви я здивовано моргнула. Здавалося, що навіть зустріч із Йозефом відійшла на другий план. Демон дивився на мене так, що ставало гаряче, кров, що відринула, знову наповнила вени, серце піднялося з п'ят і застукало десь у голові.
-Тому, що у вас є наречена, - змогла я видихнути. Сірі очі здивовано розширилися:
- Наречена?
- Ви так сказали Геррі, - частина моєї впевненості кудись випарувалася під дивовижним поглядом демона. Він насупився, а потім раптом засміявся:
- Я сказав йому, що в мене є наречена, і тому ви весь цей час сахаєтеся від мене, як від прокаженого?
- Вважаю це вагомим приводом, - буркнула і зіщулилася, борючись із бажанням знову притиснутись до ректора, а він чомусь веселився:
- Я навіть сам не пам'ятаю, що говорив вашому звірові. Тоді думав лише про те, як зберегти ваше життя.
Очевидно, демон не перебільшував, що відчуває через вартового мої почуття, тому що він рішуче привернув мене до себе, погладив по волоссю і тихо сказав:
- У мене справді є наречена, і я вас познайомлю.
Я навіть обурено сіпнулася від такої обіцянки, але Дорайн легко утримав мене, обійняв і другою рукою, продовжуючи:
- Наші з Айрою батьки колись давно вирішили, що ми будемо гарною парою. Вони досі плекають надію, що наші почуття прокинуться. Але ми з нею знаємо, що ніколи не станемо чоловіком та дружиною. Демони відчувають інакше, ніж люди. Як відрізняється наша магія від людської, також відрізняється і наше сприйняття світу, воно більш тонке та складне. Зізнаюся, я не одразу зрозумів, що ви мене зацікавили, але зараз не можу припинити думати про вас.
Я заворожено спостерігала за тим, як Дорайн закотив мій рукав і погладив пальцем золотий браслет:
- Тим більше коли відчуваю, що ваше серце поряд зі мною починає битися швидше. Адже ви напівкровка, Елері, щось демонічне у вас є, ви повинні хоча б наполовину розуміти мої почуття.
Чоловічі губи торкнулися мого чола і в одну мить наче злетів увесь мій захист від демона. Я притиснулася до нього вже сама і відчула, як обійми стали міцнішими. Прикрила очі, вдихаючи приємний запах чоловіка, а під щокою відчувала м'яку тканину дорогого пальта. Безсоромно захотілося зняти з ректора верхній одяг, його ідеальний костюм, а потім притиснутися до його гарячого тіла, відігрітися, злитися з ним і відчути себе в абсолютній безпеці.
- Елері! - обурений крик Геррі, який увірвався до кабінету, змусив мене здригнутися і відсторонитися від Дорайна. На цей раз демон не утримував.
Мій компаньйон різко зупинився і здивовано подивився на нас із ректором. Я зніяковіло підхопилася на ноги. Дорайн неохоче підвівся слідом.
- Ти де був, Геррі? - спитала, намагаючись згадати момент, коли куниця опинилася поза моїм кожушком.
- Випав, поки ти з дітлахами носилася! - продовжував скаржитися компаньйон. Він схопився мені на плече і продовжив звідти: — Мене схопили ці нестерпні хлопчаки й почали валяти в снігу, а ти кудись утекла.
Значить, звір не бачив Йозефа... може, це й на краще. Я задумливо підібгала губи, а потім глянула на ректора:
- Ми зможемо поговорити завтра?
- Чому не сьогодні?
- Мені треба дещо обміркувати.
- Елері...
- Прошу вас, - сказала пошепки, благаючим поглядом дивлячись знизу вгору. Дорайн зміг лише прикрити очі й видихнути:
– Тебе. Чи можу я хоч попросити звертатися до мене на «ти», коли ми наодинці?
Я лише кивнула.
Сподобався роздiл? Чесна оцінка допоможе авторові у написанні книги. АнонімноУвага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Контракт на нове життя, Анна Ліє Кейн», після закриття браузера.