Читати книгу - "Пані Язикатої Хати, Ялинка Ясь"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«Від боргу не втечеш»
Новоявленій Свирянці на рідній Поляні одразу полегшало. І туман пішов, і горіти у певних місцях перестало. Але бігати сил все одно не було. Вона сіла, сперлася на дуб і заплющила очі.
Гарне місце, спокійне. Потрапляючи сюди, залишаєш за спиною всі біди, тривоги... і сексуальну незадоволеність... і настільки легко і світло стає на душі, а головне в тілі... Стьопка посміхнулася і розслабилася.
Прокинулася і не відразу зрозуміла, де знаходиться. Але потім все згадала і почервоніла. «Бідний Мітя! Тяг мене, корівку, перегар нюхав, марення слухав, як тепер йому в очі дивитися? Як вийду – перепрошу!»
За смугою горизонту рожевіло від сонечка, яке тільки-но прокинулося. «Найкращий час для «визвольного» бігу. Стьопка захихотіла і піднялася на ноги. Скинула пальто, чоботи та з насолодою ступила на мокру траву. «Добре, що бабуся навчила, як прогнати звідси ведмедя! Тепер це – тільки моє!» Розбіглася і помчала ланню, дивлячись поперед себе.
Щоразу це місце подобалося все більше і більше. «Добре, що Поляна є. Ідеальне місце для втечі від турбот та статевого занепокоєння! А головне, від женишків, якщо нахабнітимуть!» Настрій піднявся до рівня хмар, все те, що трапилося, вже не здавалося страшнішим і незрозумілим, а навпаки, простим і радісним. Вона ж тепер Плетуха, творитиме чаклунства! Від такого і крила можуть зрости!
Бігала довго, захекалася. За традицією присіла біля струмка передихнути. Склавши долоні човником, напилася крижаної води, але по маленькому ковточку. «Лукерія казала, що любовний мандраж ще холодною водою остуджують. От і настав час спробувати… Шкода, немає ковша чи миски, щоб поливати на себе. Доведеться увійти до струмка. Б-р-р-р… Крижана ж… Але якщо інші це робили, значить і я зможу?»
Піднялася на ноги, глибше вдихнула і ступила в струмок. Ноги відразу звело від холоду. Стьопка вилаялася матом крізь зуби і присіла. Струмок був не глибокий, ледве до коліна діставав.
Коли в холодну воду поринула п'ята точка, Стьопка вилаялась, слова не вибираючи. Подумаєш, а хто почує? А тут ще послизнулася й ухнула, занурившись із головою.
Заверещала, наковталася води, подряпала ногу, поки піднялась на ноги. За всіма цими діями і не помітила, що вода перестала здаватися такою вже крижаною. Трохи освіжаючою, навіть комфортною.
Свирянка вразилася цьому факту і недовго думаючи знову розтелилася у воді. «Клас! Все, тепер братиму сюди рушник. Шкода, не можна користуватися масочками, різними скрабиками, засмічувати ключ було б недобре. Ох, як здорово… м-м-м… навіть виходити нема бажання!» Повалялася у воді і зробила ще кілька кружечків бігом. Потім знову лягла в струмок.
Коли згадала про час, сонце піднялося досить високо. Стьопка навіть засумувала, так не хотілося покидати Поляну. Але робити нічого. Сьогодні в неї купа справ. Он, «хлопчикам» зателефонувати обіцяла, Гора треба заспокоїти, з'ясувати, що матінка його, відьма болотяна хотіла, та дізнатися новини від бабусі Явдошки. Ну і звичайно ж знову зайнятися безпосередніми справами. «Ще ремонт настав час починати, до сільради сходити, справ – непочатий край!» Відтиснула волосся, одяглася і поспішила назад.
Неприємності наринули відразу, варто було лише повернутися. Відкат нікуди не подівся, він ніби «чекав» її біля дуба. І за час відсутності його сила лише зросла вдесятеро! Це було несподівано, приголомшливо і вкрай неприємно. Стьопка застигла мармуровою статуєю біля дерева, викотивши очі від несподіванки. І тут побачила його!
Мітя лежав у воді. На вулиці хитка осінь, рано-ранок, а він спокійно лежав у річці, відкинувши голову назад. Нижня частина його тіла знаходилася у воді, на поверхні залишалися торс і шия. Стьопка затремтіла. Він був такий прекрасний, що захоплювало дух. Він, і цей надпотужний відкат, врізалися в Стьопку вбивчою силою, вона схопилася за стовбур дерева і стиснула зуби до болю.
Водяник без одягу був розкішний! В одязі – звичайний стрункий хлопець, а без – римський гладіатор. «Блін, та йому в моделі треба податися, а не в бізнесмени, більше б заробляв!»
Рельєфні м'язи грудей бугрилися над водою, Степанія приголубила їх поглядом, спускаючись униз, на жаль очима, а не губами… Пружний живіт із пупковою западиною виділявся на тлі «кубиків» преса. Все, що нижче, було приховано водою і жінка застогнала від розчарування.
Мітя почув, стрепенувся, повернув голову. Побачене в його погляді розшифрувалося, як відображення власного бажання. Він хотів її. І, здається, не менше, ніж вона його. «У мене відкат, а в нього яке виправдання?»
Водяник ривком перекинувся на живіт і повільно підвівся, не зводячи з неї погляду. Стьопка сповзла на землю.
Вода стікала його тілом, огладжуючи залізні контури. Жінка стежила за краплями води, жадібно вбираючи і запам'ятовуючи її рухи з бажанням повторити те саме губами.
На щастя, або розчарування, чоловік був у білизні. Побачивши на ньому чорні плавки, Степанія застогнала вже з досади. І трохи від полегшення. Хоча білизна і не приховувала його «зацікавленості», яку навряд чи можна було приховати шматком мокрої тканини.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пані Язикатої Хати, Ялинка Ясь», після закриття браузера.