Читати книгу - "Чорний дім"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Джек витягує з кишені носовичок, затуляє ним ніс і йде слідами, що ведуть на кухню. Тут кількість слідів від лап збільшується, а людські відбитки взагалі зникають. Джек похмуро думає про коло, яке він зробив на полі іншого світу, коло, до якого не вела стежка із зім’ятої трави.
Біля дальньої стіни, біля висхлої калюжі крові, лежить те, що залишилося від Ірми Френо. Пасмо її рудувато-білявого волосся милосердно приховує обличчя. Над нею — вицвілий шматок теплозахисного екрана, що колись був частиною фритюрниці, на ньому написано два слова, Джек переконаний, що написані вони чорним маркером «Шарпі»:
Привіт, хлопці
— О чорт, — каже Дейл Ґілбертсон, стоячи просто позаду нього, і Джек ледь не скрикнув.
Надворі майже одразу чується метушня. Денні й Пем повертались і були вже на середині під’їзної дороги (побачивши розвалені руїни «Смачно в Еда» і відчувши запах, яким звідти несло, вони аж ніяк не здивувалися, що їх призначили охороняти в’їзд), коли ледь не зіткнулись лобом в лоб зі старим пікапом «Інтернешнл Харвестер», що гнав до «…В Еда» зі швидкістю добрих сорок миль на годину. На щастя, Пем звертає на узбіччя праворуч, а водій пікапа — Тедді Ранкельман — звертає ліворуч. Автомобілі роз’їхались, будучи на відстані кількох дюймів, і заїхали в траву з обох боків цієї жалюгідної подоби дороги. Ржавий бампер пікапа б’ється об невеличку берізку.
Пем і Денні виходять, серця калатають, адреналін зашкалює. Четверо чоловіків висипаються з кабіни пікапа, неначе клоуни в цирку з маленької машинки. Якби місіс Мортон їх побачила, вона одразу впізнала б їх, оскільки щоразу бачила в «Ройз Стор». Ледарі, як вона їх називає.
— Що, в біса, ви тут робите? — кричить Денні Чеда.
Він кладе руку на руків’я пістолета, а тоді неохоче опускає. У нього починає страшенно боліти голова. Чоловіки (Ранкельман — єдиний, кого офіцери знають на ім’я, хоча з виду вони знають й інших трьох) вирячили очі від хвилювання.
— Скільки знайшли? — один із них плює. Пем практично бачить слину, що бризкає у вранішньому повітрі, — видовище, без якого чудово можна було б обійтися. — Скільки дітей убив той навіжений?
Пем і Денні обмінялися тривожними поглядами. Перш ніж вони змогли відповісти, святі небеса, під’їжджає «Шевроле Бель Ер», у якому також четверо чи п’ятеро чоловіків. Ні, серед них одна жінка. Вони зупиняються і так само висипаються, як клоуни з маленької машини.
Ми ж бо достоту як клоуни, — думає Пем.
Пем і Денні оточили вісім істеричних чоловіків і одна істерична жінка, які засипають їх запитаннями.
— Чорт забирай, я йду туди і подивлюся все сам! — кричить Тедді Ранкельман ледь не тріумфально, і Денні усвідомлює, що ситуація на межі виходу з-під контролю.
Якщо ці дурні подолають решту цієї під’їзної дороги, Дейл спершу зробить ще одну дірку в його дупі, а тоді ще насипле туди солі.
— УСІМ ЗАЛИШАТИСЯ НА МІСЦЯХ! — Чеда витягує пістолет.
Він це робить уперше, і йому нестерпно тримати його в руці — усе ж таки це звичайні люди, не якісь погані хлопці, — але це привертає їхню увагу.
— Це місце злочину, — каже Пем, котра нарешті може знову говорити нормальним голосом. Вони бурмочуть і перезираються; найгірші побоювання підтвердились. Вона підходить до водія «Шевроле». — Хто ви, сер? Сакнессам? Ви, здається, Сакнессам.
— Фредді, — доповнює він.
— Гаразд, ви зараз же сідаєте у своє авто, Фредді Сакнессам, і всі, хто приїхали з ним, також, і негайно забираєтесь звідси до біса. І навіть не думайте розвертатися, тут можна застрягнути.
— Але… — починає жінка. Пем думає, що вона із Сенґерів, — не сімейство, а кодло дурнів.
— Замовкла й пішла.
— А ти за ним, — Денні звертається до Тедді Ранкельмана.
Йому залишається лише сподіватися на Бога, що більше ніхто не під’їде, інакше їм доведеться керувати парадом, що рухається заднім ходом. Він уявлення не має, звідки вони дізнались про цю новину, та зараз він не може про це думати.
— Можливо, ти хочеш отримати виклик до суду за втручання в поліційне розслідування. За це можуть дати п’ять років. — Він і гадки не має, чи є така стаття, але це змушує їх зарухатись навіть швидше, ніж від пістолету.
«Шевроле» їде, вихляючи задом, як собака хвостом. Пікап Ранкельмана їде за ним. Двоє чоловіків стоять ззаду і визирають з-за кабіни, щоб хоча б побачити дах ресторану. Цікавість змушує їх дивитися бодай у неприємну порожнечу. Патрульна машина їде останньою, неначе підганяючи старе легкове авто і ще старішу вантажівку, мов корґі[5] підганяє стадо овець. На даху патрульної машини тепер виблискують миготливі маячки. Пем фактично не доводиться забирати ногу з гальм, і в цей час вона низьким голосом випускає потік слів, яких її достоту не мати навчила.
— І цим ротом ти цілуєш своїх дітей на ніч? — з подивом запитує Денні.
— Стули пельку, — каже вона. А тоді: — У тебе є аспірин?
— Я хотів тебе запитати те ж саме, — каже Денні.
Вони виїжджають до головної дороги саме вчасно. Ще три авто прямують сюди із Френч Лендінґа, два з боку Централії й Ардена. Голос сирени поширюється спекотним повітрям. Ще одна патрульна машина, третя за списком Дейла, минає натовп, що їде з міста.
— О чорт, — говорить Денні, ледь не плачучи: — О чорт, чорт, чорт. Оце зараз буде карнавал, і я переконаний, що поліція штату ще не в курсі. Вони будуть шоковані. Дейл буде шокований.
— Усе буде гаразд, — каже Пем, — заспокойся. — Ми перекриємо дорогу й парк. Заховай цей бісів пістолет назад до кобури.
— Так, мамо. — Він трохи заспокоюється, коли Пем розвертає машину і ставить поперек під’їзної дороги, від’їжджає, щоб дати дорогу третій машині, а тоді знову дає вперед, щоб заблокувати шлях.
— Мабуть, ми якраз встигли.
— Так, встигли.
Вони трохи заспокоюються. Обоє забувають про стару дорогу, що пролягає між «Едом» і «Ґольцом», але більшість про неї знають. Шнобель Сент-Пір і його друзі це точно знають. А Венделл Ґрін не знає, але такі, як він, завжди знаходять інший шлях. Інтуїтивно.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний дім», після закриття браузера.