Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Добре. У вас щось на прикметі є?
— Є.
— Що?
Я зам’явся.
— Але ж ми хочемо вам допомогти!
Сказав про «Наукову думку».
— Приходьте завтра.
«Завтра» виявилось, що уже взяли людину на це місце. Я перевірив — ще не взяли.
Написав заяву в Об’єднаний комітет профспілки Академії наук і вищих шкіл.
Розмовляв зі мною дуже симпатичний товариш:
— Навіщо ви все написали у заяві? Треба було інакше все пояснити.
— Але я вже пробував інакше. Все одно кому треба — дізнаються.
— Так, ви маєте рацію. Але що ми можемо зробити? Я спробую підшукати вам роботу, але обіцяти не можу — знаєте, політика все-таки…
Пішов до ЦК профспілок. Там майже те саме сказали — про те, Що профспілки безсилі. Порадили покаятись.
Довелось махнути рукою на роботу і ставати репетитором. В університеті пообіцяли порекомендувати мене студентам, що відстають, але жодного «болвана» (так їх у нас називають) я так і не знайшов.
Знайомі порекомендували школярку, готувати до університету. Вона двічі прийшла, а потім зникла. Виявилось, її попередили, Що через зустрічі зі мною її не приймуть до університету. Вона «й так єврейка», а зв’язок з «неблагонадійним» — стовідсоткова гарантія, що не вступить.
Я зрозумів: Мені залишається одне — ставати опозиціонером-професіоналом. Це дає тільки тюрму — не гроші, але це також робота, і, по суті, більш потрібна. І головне — не треба буде роздвоюватися на будівника світлого майбутнього і опозиціонера похмурій теперішності і майбутному, не треба брехати.
Єдине, що важко — сидіти на шиї у дружини і залишати науку. І не дуже хотілось ставати професійним політиком. Політична діяльність видається мені суєтою, боротьбою з перешкодами, а не розкриттям своєї індивідуальної сутності, не розвитком своїх сутнісних сил. До того ж — компроміси, зіткнення з брудом політичного життя.
Але й відійти вбік, заткнути вуха, не бачити, мовчати, забути — також не можна.
Напруженість політичної боротьби зростала.
5-го вересня судово-психіатрична експертиза Інституту ім. Сербського під керівництвом проф. Д. Р. Лунца визнала Горбаневську неосудною. Прокуратура припинила порушену проти неї справу і передала її під опіку матері…
7-го жовтня зателефонував Якір і повідомив, що 9-го почнеться суд над демонстрантами. Я обійшов усіх знайомих і зібрав трохи грошей для москвичів. Лише одна знайома спершу відмовилась дати:
— Це для націоналістів? Ні!
Я пояснив, що це москвичам, але відмовився брати гроші. Потім вона сама стала запеклою українською націоналісткою. Парадокси доби…
Українські патріоти зібрали скільки змогли: багато хто уже втратив роботу.
Цей процес добре описано в «Півдні» Наталі Горбаневської, і тому я обмежусь деталями, яких у «Півдні» немає. Проте вони здаються мені важливими, щоб передати атмосферу переслідувань інакомислячих в СРСР.
Вранці ми наштовхнулись на оперативний комсомольський загін на чолі з явним кагебістом, але «під інтелігента» — чорна борідка, намагається говорити «культурно».
На наші запитання він охоче відповідав. Він інженер, працівник комсомолу Олександров.
«Олександров» намагався говорити з класових позицій (про класове чуття, необхідність праці і т. д.)
Його хтось спитав:
— А чому ж ви не працюєте? Я вас бачив під час всіх московських процесів біля будинку суду.
Інженер насмішкувато ошкірився:
— Я тебе теж бачив біля суду.
— Послухайте, за бороду вам платять окремо, як за шкідливість?
Мало хто з москвичів тоді мене знав, і тому, коли я зацікавлено переходив від однієї купки людей до другої, то одна симпатична пані кинула мені презирливе: «Як Вам не соромно — з Вашим обличчям — стукати?» Комплімент щодо обличчя було цілковито знищено отим стукачем. Я швиденько піймав Н. Горбаневську і попрохав пояснити «отій дурепі», що «свій». Досвідченіше кваліфікував обличчя гебіст: «Я твоі жидовскіє мазгі расплющу по стєнє», і, може, вперше в житті з’явилася гордість за той єврейський ніс.
На другий день суду Зінаїда Михайлівна Григоренко та інші друзі не пустили мене до будинку суду, бо випадок з Алтуняном засвідчив, що приїжджим з інших міст загрожують провокації (Алтуняна і П. Г. Григоренка намагались втягнути в бійку з провокаторами).
Ми поговорили з Алтуняном про нього самого, про його друзів.
Генріх — член партії, майор, радіотехнік, викладав у Військовій академії у Харкові.
9 серпня у нього і в його дев’ятьох друзів було зроблено обшуки через зустрічі його з Григоренком і Якіром, через «розмови» й самвидав.
*
Я пообіцяв налагодити постійний зв’язок з Харковом — їх мало, їм важко діставати самвидав. Оскільки більшість Генріхових друзів — марксисти, то зустріч мала бути для мене особливо цікава.
Приїхав до Москви Яхимович. Мене він вразив своєю цілеспрямованістю, енергією та вірою в майбутнє. Останнє траплялось дуже рідко.
Яхимович розповів, як його скидали з посади голови колгоспу й виганяли з партії.
Спочатку були колгоспні партійні збори. Виступив член райкому партії і розповів комуністам про те, що Яхимович у своєму листі до ЦК зводив наклепи на Радянську владу. Вимагав виключити його з партії.
Ніхто не проголосував за це рішення.
Скликали другі збори. Проголосував «за» тільки колгоспний парторг. Після зборів, не питаючи колгоспників, Яхимовича все-таки зняли з посади голови колгоспу.
Дружина парторга пішла від чоловіка через його боягузливу поведінку у всій цій справі.
Колгоспники досі привозять Яхимовичеві продукти.
Побачивши, що у Москві суцільні пиятики, Яхимович притьмом почав з ними боротись: адже пиятики шкодять справі. Ми всі підсміювалися з нього — одразу видно марксиста. За суворість до товаришів дехто прозивав його «троцькістом» (щоправда про Троцького ніхто не мав ніякісінького уявлення, окрім легендарних розповідей та чуток).
З Москви вдалося привезти багато літератури. Це — промови адвокатів, що захищали Ґінзбурґа і Галанскова, нарис Н. Горбаневсь-кої «Безкоштовна медична допомога» (про перебування у психіатричній лікарні), лист П. Г. Григоренка до голови КДБ Андропова, в якому Петро Григорович розповідає про переслідування, допити та інші такі ж приємні речі.
На кінець року прийшов 5-й випуск «Хроніки». «Хроніка» почала давати огляд самвидаву. Цій рубриці ціни нема — читач дізнається про новинки самвидаву і може цілеспрямовано їх шукати.
Я відзначив для себе «Новий клас» Джіласа і «Технологію влади» Авторханова. Обидві книжки вдалося дістати — Авторханова
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.