Читати книгу - "Третя крапля магії, Лариса Лешкевич"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Укка, дуже стурбована подією, порушила свою обіцянку не залишати лісові нетрі і з'явилася негайно. Вона розуміла: іншого виходу для Ізенара немає. Таку рану не вилікуєш здалеку водою та шепітками.
Чаклунка вигнала всіх із кімнати, де лежав поранений вождь, а коли залишилася одна, то старанно принюхалася до важкого, незважаючи на відчинене вікно повітря, і приступила до ліжка хворого.
Вона довго обмацувала спритними гнучкими пальцями голову і шию Ізенара, потім поклала долоню на його чоло і, заплющивши очі, почала швидко шепотіти слова закляття, при цьому риси її обличчя болісно спотворювалися, а тіло час від часу здригалося.
Завершивши читання, Укка дістала з-за пазухи маленький флакон, відкоркувала і влила в відкритий рот Ізенара кілька крапель чорного, наче сажа зілля.
Могутнє тіло вождя відразу вигнулося в страшній судомі, очі закотилися і налилися кров'ю, на блідих губах виступила піна, а з горла вирвався хрипкий крик.
Укка насупилась, поклала долоню в основі його шиї, від чого Ізенар одразу обм'як і заспокоївся, перестав тремтіти, очі його знову заскленіли, набувши колишнього безглуздого виразу.
Укка забурмотіла собі під ніс і вийшла з кімнати. У сусідніх покоях її чекали стурбовані Теумар та Мер'ята.
– Все набагато гірше, ніж я передбачала, – без передмови відповіла чаклунка на безмовне запитання брата і сестри, – вражено не тільки його тіло, а й розум... Душа не бажає повертатися в тіло, яким вона не здатна керувати як раніше.
– Але чому? – тихо запитала Мер'ята, – адже батько завжди був такий сильний... Чому власна магія не захистила його від руйнування духу?
– Тому що вона зіткнулася з несамовитими почуттями: люттю та ненавистю, – похитала головою Укка, – Айна, сама того не усвідомлюючи, застосувала всю силу свого роду, їй доступну…
– Не усвідомлюючи? Чи це можливо? – вигукнув Теумар.
– Можливо. Етелянка ще надто молода, щоб свідомо керувати своїм чаром, але в мить найвищого відчаю вони здатні розкритися самі… Вашому батькові не пощастило…
– І що тепер? – спитав Теумар, – це можна якось виправити?
– Не моїми силами…
– Значить, становище безвихідне? – По щоці Мерьяти скотилася повільна сльоза, – Батько залишиться таким до кінця життя?
– Не обов'язково, – трохи подумав, відповіла Укка, – є один засіб вилікувати Ізенара, але ... – І вона знову замовкла.
– Кажи вже, не мовчи! – з розпачем вигукнув Теумар.
– Далеко на півдні, на самому краю Сухого русла, розкинулася гряда невисоких скель. Там є таємна печера. У глибинах цієї печери росте чорний отруйний мох. Відвар з нього допоможе вашому батькові знайти розум, і тоді його душа знову повернеться, тому що тіло набуде колишньої сили.
– Але до далекого краю багато днів ходу навіть для найшвидших кінських ніг! Ніхто з нас там ніколи не бував… – промовив Теумар, хмурячи темні, рівні брови, – Ніхто не знає, які стежки там пролягають…
– Подорож небезпечна... Лише богам відомо, що може зустрітися в незвіданих краях, – погодилася Укка, проникливо дивлячись у потемнілі очі новоявленого вождя Лянсіди, – але іншого шляху я не бачу.
– Вирушу негайно! – сказав Теумар.
– Є ще одна умова… Цей мох має зібрати та, що спричинила недугу. Тільки вона здатна утримати в руках чари чарівної рослини.
Натхнення на обличчі Теумара відразу змінилося страхом, розчаруванням.
– Айна? Мені доведеться вирушити в цей і без того непростий шлях разом з Айною? Та вона заріже мене за першої ж нагоди і втече! – сказав він.
– Візьми для вірності загін воїнів, – подала голос Мер'ята.
– Ні! – усміхнулася Укка, – Роби, що хочеш, але переконай Айну допомагати тобі добровільно, не з примусу... І їхати вам доведеться вдвох, більше нікого не можна присвячувати в причини, більше ніхто не повинен пройти тим небезпечним шляхом, яким пройдете ви ...
Теумар важко зітхнув і похитав головою.
– В такому разі, мабуть, нічого не вийде, – прошепотіла Мер'ята, – Айна ненавидить нас, вона відмовиться допомагати…
– Душа Ізенара не захоче перебувати в очікуванні надто довго. Якщо протягом трьох місяців тіло не отримає цілющого зілля, то душа попрямує до входу в підземелля Шукаючих Народження! – попередила Укка.
Мер'ята голосно схлипнула і, не стримавши гірких ридань, притулилася чолом до грудей Теумара. Він лагідно обійняв сестру за плечі, шепочучи слова втіхи.
– Іншого способу допомогти Ізенару, немає, – з легким сумом промовила чаклунка і додала, – Ваш батько не послухався моєї поради... Він не повинен був цькувати Айну зіллям щодня, не повинен був поспішати, домагаючись її кохання… Хіба я не попереджала, що він не візьме Айну, як звичайну дівчину… Запам'ятай це і ти, Теумаре! Я побуду з Ізенаром до завтрашнього заходу сонця, полегшу трохи його страждання, а ви вирішуйте, від вашої мудрості залежить все інше!
Укка заправила за вухо пасмо волосся, що вибилося, і залишила брата з сестрою в тяжких роздумах.
– Нема що робити! – сказала Мер'ята, витираючи сльози.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Третя крапля магії, Лариса Лешкевич», після закриття браузера.