Читати книгу - "Дівчинка на кулі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Переходимо вулицю біля ратуші, й на тротуарі я раптом помічаю застиглого з роззявленим ротом і круглими від здивування очима нашого голову. Кожух розстебнутий, щоки і ніс горять буряковим квасом — вже «запричастився» в якійсь забігайлівці! Раптом Бугай ледь піднімає шапку над своєю головою і вітається… зі мною! Та не може такого бути! Напевно, це з Вовоччиним дідусем! Ні, секретар райкому в його бік і не глянув, а Бугай витріщився таки на мене, а не на мого супутника. Дива! Голова зі мною першим привітався. Малій дитині в селі скажи — й та не повірить!
Спускаємося дерев’яними східцями в прибережний парк, де в таку пору ні душі, але доріжки, як не дивно, від снігу розчищено. Ріка замерзла тільки від берегів. Посередині — смуга майже чорної, сизо-оливкової води.
— Гірська ріка, — розуміюче каже Вовоччин дід і наче читає мої думки-сумніви про доцільність нашої прогулянки. — Чесно кажучи, я тебе привів не на ріку дивитися. Що там у школі сталося з Володимиром Романовичем?
— Це наш найкращий учитель! — зопалу кидаюся обороняти словесника. — Та перевірка, що приїжджала, — дурна, як пень.
— Ну-ну, не треба аж так категорично. Перевірка все-таки міністерська, а в міністерстві тупі працівники не затримуються.
— Ага, в міністерстві тупі не працюють, в підручнику дурниць не написано! — не вгаваю я.
— Вовочка прийшов додому після вашого міністерського уроку, як ошалілий. З порога почав на мене кричати, що школу кине, з дому втече, якщо я за Володимира Романовича не вступлюся.
— То я його намовила, власне, фактично змусила, просити вас не дати Володимира Романовича на розправу.
— Та знаю я, знаю! Навіть у тому компетентний, що вашій завучці — як ви її в школі називаєте? Урюк? — ти всі примітки й коментарі з «Кобзаря» детально проаналізувала, а вчительці математики — як ви їй прозиваєтеся? Шім-Вішім? — прочитала політичну лекцію з історії України! Ще й наголосила, що це гидко й несправедливо — не дозволяти учням мати власну думку!
— Вони, що, вам наскаржилися?
— Якби ж то! Доноси понаписували в КДБ!
— Куди? — прошепотіла я самими губами.
— Туди! Та не хвилюйся ти так, а то ще знепритомнієш і просто на сніг звалишся! Я наказав усю ту писанину принести в мій кабінет і знищив. Органи ані пікнули: партію мусить слухатися й КДБ. Але ж, дитино, завтра, або через тиждень, або через місяць ваші вчителі нові доноси понаписують! І якщо це зробить не твоя улюблена вчителька математики, якій ти про гидоту і несправедливість промовилася в пориві гніву лише тому, що їй найбільше довіряла, і не Урюк, — то Амеба, директор, секретар комсомольської організації школи або й піонервожата. Влізуть тобі в душу, витягнуть потрібну інформацію — й акуратненько все запротоколюють. Ти, що, не здогадуєшся, що в кожному колективі працюють люди, котрі щомісяця своїми письмовими доносами сумлінно відпрацьовують неабиякі гроші? Повір мені, про це всі знають! Урюк донесла, наприклад, що в тому помешканні, де ти з батьками живеш, навіть ікони є.
— У селі нема такої хати, щоб образи на стінах не висіли! Але ж наша завучка у мене вдома ніколи не була!
— А ще написала, що ти, коли проходиш повз церкву, хрестишся.
— Таж я непомітно!
— А ваша Урюк помітила! А вчителька математики червоним чорнилом у своєму доносі підкреслила, що ти їй особисто із превеликим обуренням заявляла, що про Коліївщину довідалася тільки з «Кобзаря» та з «Коментарів» до нього, бо історію України ви в школі вивчали, починаючи тільки з 1917 року.
— Але ж це чистісінька правда! 1917 роком історія України в підручнику й починається! То що ж виходить: до самої Жовтневої революції нашою територією бігали пітекантропи й жестами один в одного перепитували: «Тут мамонти не пробігали?».
— Господи, ти їй хоч цього не ляпнула?
Мовчу: сказала! Але як Шім-Вішім могла так вчинити? Я ще здатна зрозуміти, що Урюк — донощиця, бо з цією давно все ясно. Але ж математичка, котра сама себе називає нашою старшою сестрою! На кожному уроці мене хвалить, постійно розпитує, як мої справи з інших предметів!
— Яка ти дурненька! Так заявляти — все одно, що саму себе за ґрати садити.
— Що тепер буде? — питаю і з соромом відчуваю зрадливе тремтіння в голосі.
— Нічого. Й Володимирові Романовичу вже також нічого не буде.
— Дякую.
— Знаєш, я ходив до вашого вчителя додому. Не міг його викликати до себе в кабінет: там давно повно «жучків». Й у нашій квартирі, напевно, — не менше.
— В нас у коморі теж жучки завелися, — наївно кажу я. — У крупах і квасолі. Ґерґелиця називаються.
Вовоччин дід щиро й довго регоче:
— Я не про ґерґелицю, а про підслушку! Контора пильнує владу, влада старається давати конторі раду. Одні в інших під ковпаком. Так ось: прийшов я до Володимира Романовича. Кажу: поховайте заборонені книги, бо найближчими днями можуть зробити у вас обшук.
— Як у Пушкіна?
— Набагато ретельніше! Володимир Романович мого попередження злякався, розгубився. Заперечує мені, що заборонених книг у його бібліотеці нема. А по очах бачу: є! Підійшов я до книжкової шафи — ага: на видному місці — поезії відомого буржуазного націоналіста.
— Якого?
— Навіщо тобі знати? Того самого, що написав пісню, яку дуже любив мій батько:
Сміються, плачуть солов’ї І б’ютьУвага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дівчинка на кулі», після закриття браузера.