Читати книгу - "Дівчинка на кулі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Коли прийдеш паспорт виробляти? Я затримаюся завтра в сільраді після роботи до смерку! Не забудь — буду чекати до темної ночі!
— Та вона ще дитина! — осмикнула Бугая Ориська, вже майже вивільнившись з-під його ліктя, але зовсім не збираючись тікати від хтивого залицяльника:
— Чуєш, приходь за паспортом! А будеш чемна й послухаєшся без викобилювань, то як тільки закінчиш школу, візьму на легку роботу в контору! Пойнятно? Приходь увечері, не пожалкуєш! Ще ні одна не жалілася! Але татові — нічичирк! Заробиш сама собі паспорт — ніяких грошей не візьму!
Мене мов окропом ошпарило:
— Я вже паспорт давно маю! І працювати у вашій конторі взагалі не збираюся!
— То підеш на ферму, превелика мудрагелько, гній відгортати! Це я тобі також обіцяю! При свідках!
Я кинулася на подвір’я, де в альтанці Андрій і Ліля з такими ж малолітками продовжували палити цигарки, й укотре почала просити їх, щоб збиралися додому, але Орисьчин чоловік помітив, що я вилетіла з клубу, як обпечена, й взявся допитуватися:
— Що там сталося? Моя ще танцює? Годину вже її чекаю.
Я зам’ялася.
— Чому мовчиш? Ти її виділа? Де Ориська?
— Здається, у підсобці…
— З Бугаєм?! — він різко рвонув до себе двері клубу й ускочив усередину.
Коли я з братом і сестрою вже були біля воріт клубу, Гната й добре підпилого Бугая чоловіки вивели на подвір’я, щоб ті провітрили памороки. Галасливий гурт стояв при вході до клубу під самим ліхтарем. Старші чоловіки цитькали молодших, молодші нахабно лізли в бійку з головою. У Бугая був відірваний рукав білої сорочки й кишеня від піджака, який він уже тримав у руках і всім показував свою шкоду. Голова вдесяте погрожував, що за знищений одяг у п’ятикратному розмірі стягне свою шкоду з Гнатової зарплати. В Орисьчиного чоловіка сочилася кров з носа. Він розмазував червоні потоки по лиці й по грудях і репетував, як недорізаний, погрожуючи кулаком услід законній, яка шкідливою кицькою чкурнула городами на обійстя своїх батьків:
— А ти, к…рво, додому не приходи! Ночуй в стодолі, в стайні, в тещі, але не коло мене на ліжку! Уб’ю! Усіх твоїх к…рварів порішу, передушу, перевішаю, аж тоді й у тюрму сяду! Сам замельдуюся! Набридло твою шмондю вартувати! Ти не жінка, ти — ненаситна прірва! Повернешся — я, хвойдо безсоромна, власноручно твою сверблячу дірку зашию дратвою!
Через поріг клубу вибиралися п’яненькі танцюристи.
— То не весілля і не празник, як когось на гріху не зловили, як бійки не було — то не свято! А що кров один одному пустили — то лиш на здоров’я: голова менше буде боліти! — робив свої висновки горбатий Антось.
— А як Гнат уб’є Ориську чи Бугая — ліпше буде?! Гнат такого прилюдного встиду не подарує, — не погоджувався обачний Ярема.
— Ая! Ще й не таке люди прощають!
Як не дивно, але правда виявилася на боці Антося. Десь років через п’ять напровесні, здається, саме після Міжнародного жіночого дня, Бугай й Ориська насмерть вчаділи в легковій машині голови, яку аж через три дні по тому знайшли на тупиковій дорозі, що вела до польового озера. Головиха навідріз відмовилася справляти похорон своєму зрадливому чоловікові — терпець їй таки урвався: Бугая державним коштом ховала сільрада. А Гнат за Ориською так голосив, що на цвинтарі його від труни ледве відірвали. Мало не вмер з туги. Перестав голитися, не стригся, посивів, нічого не їв, на роботу не ходив, дивився в одну точку й сидів на стільці в хаті, якби його там прикували. Рідні надоумлювали Гната, навіть зумисно штрикали в очі колишніми жінчиними походеньками й її явними переступами всього в селі ще дозволеного й уже не дозволеного, але нічого нещасному не допомагало.
Ще й не таке люди прощають!
XIVУ суботу після уроків я завжди їхала додому. До того ж щоразу мала купити чотири хлібини, що їх нести у сітці-«авосьці» було навіть трохи небезпечно. Одного разу мене перепинив міліціонер і взявся допитувати, чи не свині я вдома хлібом годую, що он скільки набрала! Тож надалі паляниці я вважала за краще купувати поруч з автостанцією, щоб менше недобрі очі бачили. Та й нести ближче.
Надворі холодно й слизько, я, напевно, сьогодні ще впаду не раз, бо гумова підошва моїх зі свинячої шкіри зимових чобіт ковзається, як навощені лижі. Біля райкому партії хтось мене голосно гукає. Спочатку чую: «Олю!» — тому не дуже йму віри, що кличуть мене, але після цього звучить:
— Попелюшко!
Обертаюся і впізнаю Вовоччиного дідуся.
— Ти куди так летиш? Упасти не боїшся?
— Уже двічі впала. Першого разу — біля школи, а вдруге — як вийшла з будинку. А ваш Вовочка чому на уроки не ходить? Вже довгенько його у школі нема.
— А ти хіба не знаєш, що лікована ангіна минає за тиждень, а нелікована — за сім днів? Хворіє Вовочка. Маєш трохи часу? Можемо разом піти подивитися, чи вже ріка замерзла. Й заодно поговорити.
— Добре, — не смію відмовлятися, хоч тепер мені доведеться їхати в село останнім автобусом аж о сьомій годині вечора.
— Я у Москву ввечері їду. Міг узагалі на роботу не з’являтися: одне, що субота — ніби вихідний, а друге — день від’їзду й день приїзду входить у відрядження. Але в мене така робота, що вихідні тільки сняться. Півтори доби у поїзді туди, півтори звідти — теж не відпочину.
Я намагаюся подумки аналізувати те, про що веде мову мій супутник. Мабуть, зовсім не має про що зі мною говорити, якщо розповідає абищо. Хіба це праця
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дівчинка на кулі», після закриття браузера.