Читати книгу - "Очікування шторму"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Нічого не розумію. Нічого… Я напишу батькові…
— Тільки не сьогодні. Наступного тижня. Всьому свій час.
Анастасія підвелась. Вона сягала Вороніну до підборіддя. Відчула огидний запах тютюну й самогону. Й відійшла вбік. Притулилася до шибки.
— Панночко! — сказав Воронін. — На горищі в стружці зберігаються груші й яблука…
— Принесіть! — обірвала Анастасія. Вона вважала, що слід показати характер. І насмішкувато додала: — Чи ви хочете піднятися зі мною на горище?
— Ми хочемо, щоб у вас не був блідий колір обличчя, — сказав похмуро Воронін. І кахикнув.
На другий день геологи кудись пішли ще рано-вранці. Із рюкзаками, кирками, лопатами. Й смуга дощу сховала їх, як сховала й гори, й дорогу.
Сам відлучився з дому вчора надвечір, наказавши жінкам міцно зачинитись і не впускати до хати нікого ні в якім разі.
Стара пекла хліб. Анастасія любила дивитися, як дружина Вороніна порається біля печі, здійснюючи дивовижне таїнство серйозно іі мовчки. І в хаті, й навіть у дворі стояв запах свіжого хліба, солодкуватий, хмільний запах.
До третьої години погода вияснилася. Небо стало синє-синє, з густо замішаними білими хмарами, які пливли з півдня над вершиною гори.
Анастасія підійшла до огорожі. Й глянула вгору. Відчуття часу зникло непомітно, як іноді щезає біль.
— Добрий день чи, точніше, вечір, — сказав чоловік.
І вона відразу впізнала наймолодшого з геологів, якого кілька разів бачила крізь вікно.
Аполлон усміхався, дивлячись на неї трохи засоромлено, Щоки в нього почервоніли. І вона теж відчула, що неспроможна приховати рум'янець. Хоча. останнім часом звикла до пильних, а іноді захоплених поглядів чоловіків.
— Я так і думав, що в старого єгеря є всі підстави ховати свою племінницю.
— Хіба такі підстави взагалі можуть існувати?
— Так. Подивіться у дзеркало.
— Я не вірю дзеркалу. Краще у воду…
— Ви кажете так, наче завжди жили в лісі. А тим часом у вас багато міського. Ви не схожі на внучку кубанського козака.
Аполлон, по соромлячись, розглядав її тонкі білі пальці, довгі, загострені нігті.
— Молоді дівчата скрізь однакові, — відповіла Анастасія. Їй усе-таки подобався цей геолог із Москви. Й вона додала: — Le printemps de la vie ne revient jamais.[11]
Аполлон усміхнувся:
— On a tous les ans douze de plus.[12]
— Отож-то. — Анастасія силкувалася подолати сором'язливість. І навіть страх. Як не суди, але внучці чи племінниці кубанського козака зовсім ні до чого розмовляти по-французькому з незнайомою людиною. Однак щось було в цьому чоловіку, що схиляло до відвертості. Здається, очі, розумні й лагідні. Вона не могла сердитися, дивлячись у них. Вона тільки сказала: — До побачення.
6
Каїров одразу впізнав співучий голос уповноваженого ДПУ. Навіть у трубці чистий і трохи протяжний, ніби людина, що вимовляла слова, хотіла їх проспівати, але потім передумала, а бриніння залишилося.
— Мірзо Івановичу, милий, чекаєш?
Каїров відповів:
— Мірзо Іванович людина терпляча. Терплячіша, ніж квочка.
Уповноважений засміявся:
— Так не піде… Чоловік! Азіат! І раптом квочка! А чому не сокіл, що пильнує здобич?
— Який сокіл? Навіщо душу бентежиш? Кажи прямо: ти до мене прийдеш чи я до тебе?
— Ні те, ні се. Швець мовчить.
— Отже, ще не час.
— Там видніше.
— Дзвони.
— Додому?
— Що говориш? — здивувався Каїров. — Я у себе. В міліції. Годинник є. Дивися на стрілки.
Наступила пауза. Очевидно, уповноважений справді дивився на годинник.
— Двадцять хвилин на третю, — почулось у трубці.
— Ось бачиш. Незабаром світанок.
— Добре б випити міцного чаю. На все краще, Мірзо Івановичу.
Поклавши трубку, Каїров наочно уявив великий порцеляновий чайник з двома червоними маками, яким уповноважений пишався, солдатську емальовану кварту й подумав, що непогано б і в міліції завести чайник, а може, й самовар, щоб отакої глухої ночі хлопці могли потішитися окропом. Він і сам полюбляв гарячий чай із свіжою духмяною заваркою. І щоб варення було в кругленьких білих розетках з якими-небудь маленькими квіточками, вишневе варення, сливове й обов'язково аличеве. Й добре, коли за вікном вітер, і голе гілля треться об шибку, й хмари квапляться, ділові, заклопотані… Тоді чай уже не чай, а насолода, наче гарна лазня чи верхова їзда. До речі, за однієї умови: якщо на серці не щемить, якщо на серці все спокійно. В противному разі краще пити вино, або чачу, або просту горілку. Та тільки небагато, щоб збадьоритися.
Каїров стиснув скроні долонями — голова тріщала й без вина. Він підвівся. Повільно підійшов до дверей, вимкнув світло, клацнувши вимикачем, і вийшов у коридор.
Двері до туалету були відчинені. В коридорі пахло хлоркою та аміаком, було чутно, як дзюрчить вода, заповнюючи бачок.
«Хто з лікарів чергує сьогодні в міліції?» — подумав Каїров, але згадати не зміг.
Лікар Челні сидів за столом у сірому двобортному піджаку, в білій накрохмаленій сорочці, у краватці кольору морської хвилі. Перед ним на газеті пихкав нікельований чайник, на блюдцях стояло дві чашки, високі, темно-бордові, з золотою смужечкою, а ручки в них були такі витончені, що страшно доторкнутися. У маленьких білих розетках лежало варення. І на розетках були намальовані дрібні
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Очікування шторму», після закриття браузера.