Читати книгу - "Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Я витягнув годинник і подивився. Була шоста після полудня, а в печеру ми зайшли об одинадцятій.
— Я думаю, Інфадус нас спохопиться, — зауважив я. — Якщо ми не повернемося сьогодні увечері, він почне нас шукати завтра зранку, Куртіс.
— Він марно шукатиме, оскільки не знає ні таємниці дверей, ні де вони розміщуються. До вчорашнього дня цього не знала жодна людина, крім Гагули, а тепер не знає ніхто. Якби Інфадус навіть знайшов двері, він не зміг би їх зламати. Вся кукуанська армія не в спромозі пробити скелю, товщина якої п’ять футів. Друзі мої, нам більше нічого не лишається, як схилитися перед волею Всевишнього. Погоня за скарбами привела багатьох до сумного кінця. Ми лише збільшимо їхнє число.
Світло лампи стало ще тьмянішим.
Раптом вона спалахнула і яскраво освітила всю картину: величезну кількість білих ікол, ящики з золотом, розпростерте біля них тіло Фулати, козину шкуру, повну коштовностей, мерехтливе сяяння алмазів і божевільні, змучені обличчя трьох білих людей, що сиділи на долівці й чекали смерті від голоду і спраги,
Полум’я востаннє спалахнуло й потухло.
Розділ XVIII
НАС ПОЛИШАЄ НАДІЯ
Неможливо описати весь жах ночі, що настала. Лише милосердний сон, який час од часу оволодівав нами, допоміг нам її пережити. Навіть у такому безвихідному становищі, як наше, фізична втома висуває свої права. Проте я не міг спати довго. Жахлива думка про неминучість нашої загибелі не покидала мене ні на хвилину. Ця думка могла б примусити здригнутися навіть найвідважнішу людину у світі, я ж ніколи не претендував на те, щоб мене вважали за хороброго. Крім того, сама тиша була такою безмежною і гнітючою, що заснути було майже неможливо.
Читачу! Можливо, тобі доводилося лежати без сну вночі, коли тиша, здається, гнітить, але я впевнений, що ти не маєш ніякого уявлення про те, якою страшною і майже відчутною може бути повна тиша. На поверхні землі завжди є якісь звуки і рух, і хоча вони самі можуть бути невідчутними, але вони, безумовно, притуплюють гостре лезо повної тиші. Але сюди не проникав жоден звук. Ми були поховані в надрах гірської вершини, увінчаної снігом. Там, високо, за тисячі футів од нас, свіжий вітер піднімав вихори білого снігу, але шум його не долітав до нас. Довгий тунель і кам’яна стіна товщиною п’ять футів відділяли нас навіть од жахливого Чертогу Смерті, адже мертві не шумлять. Навіть гуркіт усієї земної і небесної артилерії не досяг би наших вух. Ми були живцем поховані, і наша гробниця була відрізана від усього світу.
Раптом я гостро відчув усю іронію нашого становища. Нас оточували незліченні скарби, яких вистачило б оплатити національний борг або побудувати флотилію броненосців, і, проте, ми з радістю віддали б усі ці скарби за найслабкішу надію вирватися звідси. Незабаром же ми, без сумніву, будемо раді віддати їх за крихітний шматочок їжі або чашку води, а потім навіть за те, щоб нашим стражданням надійшов швидше край. Справді, багатство, нагромадженню якого люди часто присвячують життя, утрачає усю свою ціну, коли настає остання година.
Повільно тяглися години ночі.
— Гуд, — раптом мовив сер Генрі, і його голос моторошно пролунав у напруженій тиші, скільки у вас лишилося сірників?
— Вісім, Куртіс.
— Запаліть одного. Гляньте, котра година.
Гуд запалив сірника, і після непроглядної пітьми його полум’я осліпило нас.
На моєму годиннику була п’ята година ранку. В цей час високо над нами, на снігових вершинах, рожевіла чудова ранкова зоря і свіжий вітерець починав розсіювати нічні тумани у гірських ущелинах.
— Нам потрібно б поїсти, щоб підтримати свої сили, — зауважив я.
— Навіщо? — відгукнувся Гуд. — Чим швидше ми помремо, тим ліпше.
— Поки людина живе, не можна втрачати надію, — сказав сер Генрі.
Ми поїли й випили по ковтку води. Минув іще деякий час. Сер Генрі запропонував підійти якомога ближче до дверей і кричати, оскільки у нас жевріла слабка надія, що хтось іззовні почує звук голосу. Тому Гуд, у якого за час його багатолітньої служби на флоті виробився надзвичайно пронизливий тембр голосу, навпомацки дістався до дверей і підняв там диявольський шум. Мені ніколи раніше не доводилося чути подібного репетування, але воно справило не більший ефект, аніж дзижчання москітів.
Через деякий час він перестав кричати й вернувся, відчуваючи таку сильну спрагу, що йому довелося напитися. Після цього ми вирішили не поновлювати крику, оскільки це завдавало збитку нашому мізерному запасу води.
Ми знову сіли, притулившись до наших ящиків, наповнених нікому не потрібними алмазами, і сиділи так у болісній бездіяльності, яка у нашому становищі була абсолютно нестерпною. Признаюся, що я дав волю відчаю — поклавши голову на широке плече сера Генрі, я заридав. Мені здається, що й Гуд, який сидів по інший бік, насилу стримував сльози І при цьому хрипким голосом лаяв себе за свою слабкість.
Але яким добрим і відважним був сер Генрі, ця чудова людина! Якби ми були двома переляканими дітьми, а він нашою нянькою, то і в цьому разі “ін не міг би виявити більше ніжності. Зовсім забуваючи про свої власні переживання, він робив усе можливе, щоб хоч трохи заспокоїти наші напружені нерви. Він розповідав нам історії про людей, які потрапляли в подібне становище і в дивовижний спосіб уникали загибелі. Коли ж він зрозумів, що ці розповіді не можуть нас підбадьорити, він почав говорити про те, що наш стан — це лише передчуття неминучого кінця, який чекає усіх нас, що все це незабаром скінчиться і що смерть од виснаження — один із наймилосердніших її видів (що є чистою брехнею).
Тоді він із легким збентеженням запропонував нам покластися на волю провидіння. Щодо мене, я послухався
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет», після закриття браузера.