Читати книгу - "Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Бідна, бідна Фулата! — у відчаї кричав Гуд.
І раптом, наче він нічого іншого не міг для неї зробити, кинувся до неї і став її цілувати.
— Бугван, — сказала вона після невеликої мовчанки, — чи тут Макумазан? У мене темніє в очах, я нічого не бачу.
— Я тут, Фулато!
— Макумазан, будь моїм язиком, прошу тебе. Бугван не розуміє моєї мови, а я, перш ніж відійду в морок, хочу сказати йому кілька слів.
— Кажи, Фулато, я все повторю йому.
— Скажи Бугванові, моєму пану, що я… люблю його і рада померти, тому що знаю, що він не може зв’язати своє життя з моїм, як сонце не може поєднатися з пітьмою, так біла людина не може поєднатися з чорною дівчиною. Скажи йому, що часом я відчувала, наче в моїх грудях б’ється птиця, яка поривається вилетіти звідти і співати. Навіть зараз, коли я не можу підняти руку і мій мозок холоне, я не відчуваю, що серце моє помирає. Воно так наповнене коханням, що якби я жила тисячу років, то воно все ще було б молодим. Скажи йому, що, коли я житиму знову, можливо, я побачу його на зірках… Я шукатиму його там всюди, хоча, можливо, і тоді я буду чорною, а він білим. Скажи йому… ні, Макумазан, не кажи нічого, крім того, що я люблю… О, притисни мене ближче до себе, Бугван, я більше не відчуваю твоїх обіймів… О Бугван! Буг…
— Вона померла! Померла! — вигукнув Гуд, зводячись на ноги. По його обличчю текли сльози.
— Не варто так відчаюватися, старий, — сказав сер Генрі.
Гуд здригнувся:
— Що ви хочете цим сказати?
— Я хочу сказати, що ви дуже швидко поділите її долю і підете за нею. Хіба ви не бачите, що ми тут живцем поховані?
Ми були до такої міри приголомшені трагічною смертю Фулати, що, поки сер Генрі не мовив цих слів, до нашої свідомості не дійшов увесь жах нашого становища. Тепер ми зрозуміли все. Величезна скеля опустилася, певно, назавжди, оскільки єдиний мозок, який знав таємницю дверей, лежав розчавлений під її вагою. Не можна було й гадати про те, щоб виламати ці двері, хіба лише за допомогою великої кількості динаміту.
Ми опинилися у пастці.
Протягом кількох хвилин ми стояли, заціпенівши від жаху, над розпростертим тілом Фулати, зовсім придавлені усвідомленням того, що нам належить повільно й по-мученицьки померти од голоду і спраги. Здавалося, що мужність нас покинула. Нам усе стало зрозуміло: ця жінка-диявол, Гагула, заздалегідь підготувала нам цю пастку. Це був якраз один із тих “жартів”, який могла породити тільки її пекельна уява, тільки в її злорадому мозку міг визріти такий зловісний план — одразу знищити трьох білих людей, яких вона чомусь завжди ненавиділа, змусити їх повільно померти серед скарбів, до яких вони так жадібно поривалися. Тепер я зрозумів суть її глузувань, коли вона, гасаючи, немов кажан, по печері, пропонувала нам “їсти і пити алмази”. Можливо, хтось хотів посміятися у такий же спосіб над бідним старим да Сильвестра, інакше чого ж він так раптово кинув на землю козину шкуру з коштовним камінням?
— Треба опанувати себе, — сказав сер Генрі хриплим од хвилювання голосом. — Лампа незабаром погасне. Поки вона горить, пошукаймо, чи не знайдемо ми пружину, що приводить у рух скелю?
Із енергією відчаю ми кинулися до входу і, стоячи у липучій крові, стали досліджувати двері й стіни проходу в усіх напрямках. Але ми не змогли намацати нічого, що нагадувало б важіль чи пружину.
— Будьте певні, сказав я, — що з цього боку двері відчинити не можна. Якби вони відчинялися зсередини, Гагула не ризикнула б кинутися у щілину під скелю, що опускалася. Вона це знала і тому пробувала втікати за всяку ціну, будь вона проклята!
— У всякому разі, сказав сер Генрі з нервовим сміхом, — кара прийшла дуже швидко. її смерть була жахлива, але нам належить не менш жахлива. З дверима зробити нічого не можна. Ходімо назад у скарбницю.
Ми повернулися і пішли. Ступивши кілька кроків, я побачив біля незакінченої стіни корзину з провізією, яку принесла нещасна Фулата. Я підняв цю корзину і взяв із собою у кляту кімнату, повну скарбів, яка повинна була стати нашою могилою. Тоді ми знову вернулися і з благоговінням перенесли тіло Фулати, поклавши його біля ящиків із золотом. Самі ж ми сіли на долівці, притулившись до трьох кам’яних ящиків, наповнених силою-силенною скарбів.
— Давайте поділимо нашу провізію так, щоб її вистачило на якомога довший час, — запропонував сер Генрі.
Ми відразу ж поділили все, що містилося у корзині, і виявилося, що на кожного припадало по чотири незмірно малі порції, інакше кажучи — нам вистачило б цієї їжі не більше ніж на два дні. Крім білтонга, у нас були дві гарбузові пляшки з водою, місткість кожної з яких становила кварту.
— Ну, а тепер, — похмуро сказав сер Генрі, давайте їсти й пити, хоча нам все одно належить смерть.
Ми з’їли по маленькому шматочку в’яленого м’яса і випили по ковтку води. Нічого говорити про те, що в нас не було майже ніякого апетиту, але наш організм вимагав їжі, і після неї ми почувалися трішки ліпше. Потім ми підвелися і почали у найретельніший спосіб обдивлятися і вистукувати стіни нашої тюрми з непевною надією знайти якийсь вихід, та ба, його не було!
Але й було б неймовірним, якби він виявився там, де зберігалися такі скарби.
Світло лампи стало тьмяніти; олія майже вся вигоріла.
— Квотермейн, — звернувся до мене сер Генрі, чи йде ваш годинник? Котра зараз година?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Копальні царя Соломона. Прекрасна Маргарет», після закриття браузера.