Читати книгу - "Пси господні, Марчін Швьонтковський"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
– Ти що, очма...
– Тихо. Допоможи мені, – звернулася дівчина до Шенка, що стояв праворуч від коня.
Той сплів долоні. Катерина незграбно, по-чоловічому стрибнула на коня і стиснула його тепер уже розкутими колінами. Вхопилася за сріблясту гриву.
– Поїхали, – скомандувала вона і вирушила в напрямку стежки.
Її товариші слухняно попрямували за нею.
РОЗДІЛ IX
Еркісія одразу зрозумів, що щось не так. Він, звісно, впізнав знайоме відчуття липкої нудоти, що супроводжує praeciosum vocans, але потім воно було зовсім не таким, як зазвичай. Домініканець відчув тремтіння по всьому тілу, похитнувся в сідлі і, розбившись на шматки, зник; його вуха забила жахлива тиша, і він занурився в темряву.
У нього не було тіла, не було душі - він відчував лише свою невиразну тінь, існування, позбавлене будь-якого сенсу. Раптом його засліпило світло, і хоча у нього не було очей, він чітко побачив сіре поле, вкрите висохлою після зими травою. Хоча ніхто йому про це не розповідав, він добре знав, що це місце знаходиться на захід від крихітного містечка Гербштайн, місця, де тисячі років тому оселився чоловік на ім'я Одо, від якого бере початок рід, рід, про який забули, але який, власне, і поклав початок цьому поселенню. На утрамбованій землі точилася битва - солдати були тут, хоча їх і не було, більш відчутні, ніж видимі; привиди істот, які двадцять сьомого березня тисяча шістсот тридцять третього року, рівно через три дні, втратять чи не втратять життя на цьому місці. Він був усіма цими істотами і ніким з них; він знав історію кожного солдата і нікого з них. Мільйони сцен з життя незнайомих людей пролітали перед його очима. Їх було так багато, що він почав кричати, точніше, йому здавалося, що він кричить, бо, зрештою, у нього не було тіла. Йому спало на думку, що, крім убитих і вбивць на полі, є ще він і його супутники, всі гріхи яких, немов ударом молота, були втиснуті в його его, і ще щось - зовсім нематеріальне - щось, чого він не розумів, хоча за той час видіння, нескінченно короткий і довгий водночас, він все ж таки все збагнув.....
Іспанець прокинувся на землі. Над ним стояв на колінах чоловік, блідий, як стіна, і гладив його по щоці. Позаду нього стояли коні.
– Ти живий? Прокинься!
Еркісія щось пробурмотів, повернувся на бік і в сильному спазмі виблював усе, що було в шлунку. Голова паморочилася, він довго не розумів ні де він, ні що з ним відбувається, ні – і це було для нього жахливо – хто він є насправді. Спочатку повернулася молитва. Разом зі словами "Отче наш" з'явилося і його ім'я.
Домінік Ібаньєс. Спалах: жінка, що стоїть над колискою, в голові якої крутилося питання, як назвати дитину, можливо, Амаріго, шкода, що його батько такий козел, бурчання болю в оці, підбитому його власної матір'ю, потім знову біль, глибокий, сильний укол глибоко в черепі, на мить нічого, потім: ворона.
Звичайна ворона, що сиділа на яблуні, яка росла неподалік. Небо, всіяне рідкими хмарами. Поле по дорозі до Майнца. Втоптана, занедбана поверхня дороги. Свіже березневе повітря. Реальність.
Монах повільно піднявся на лікоть. Херцбрудер з жахом подивився на нього.
– В ім'я Отця і Сина. – Він перехрестився. – Ваша милість мало не вигнав з мене душу!
– Що... що сталося? – прохрипів домініканець.
– Хотів би я знати! Ви раптом зупинили коня і почали трястися в сідлі, як порося на морозі, потім застогнали, впали на землю, як мішок з картоплею, і продовжили трястися... Скажіть мені, що сталося!
– Ні... Я
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пси господні, Марчін Швьонтковський», після закриття браузера.