Читати книгу - "Пси господні, Марчін Швьонтковський"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Краєм ока найманець помітив Світлого, що стояв на краю галявини.
– Рятуй дівчину! – крикнув він, наступаючи на Тіленхайма.
Коли притиснута під каменем, налякана, побита Катаріна почула ці слова, щось всередині неї обірвалося.
Заховайте дівчину, віддайте дівчину, а як же дівчина, бережіть дівчину, дівчина не витримає, дівчина не зуміє, від дівчини одні неприємності, дівчині не потрібно знати, для дівчини не потрібно сідло, рушниця, дівчині не потрібно пояснювати, що відбувається і куди ми їдемо, дівчині потрібно врятуватися. Вона більше не хотіла, щоб її рятували. З неї було досить.
Катаріна відчувала, як в ній наростає лють. Таку лють вона відчувала лише кілька разів у своєму житті. Вона дивилася на ненависного домініканця, який за кілька кроків від неї затягнув Шенка в інший фехтувальний млинок і повільно готувався закінчити дуель. На найманця, який тягнув її через половину Німеччини, як мішок з картоплею. Вона згадала Ейве з його самовдоволеним обличчям і вірою в те, що він найважливіший чоловік у світі. Її батько і брати все життя вирішували за неї, що їй робити, як одягатися, їсти і думати.
А потім вона просто випустила цю лють з себе.
У цей момент пролунав жахливий грім, який прокотився лісом, піднявши в повітря зграї ворон. Всіх присутніх на галявині вразила повітряна маса, яка кинула їх на коліна, спини і боки, позбавляючи чуття і свідомості. Коні стали на диби і кинулися навтьоки.
Катаріна прокинулася від м'якого, вологого тепла на щоці. Розплющивши очі, вона побачила, що її лиже в обличчя сивко, якого вони зловили за Майном. Спокійна тварина, очевидно, весь цей час слідувала за ними, не в змозі змиритися з тим, що їх покинули на узбіччі. Вона схопила коня за гриву і дозволила себе підняти, бо не довіряла власним тремтячим ногам.
Освітлена місяцем і зірками, галявина являла собою картину страждань і відчаю. Всюди лежали побиті монахи і кавалеристи, змішані з жахливо понівеченими трупами тих, хто встиг померти раніше. Кілька найвірніших коней неспокійно тупцювали на краю перешийка; вони явно боялися підійти ближче до своїх вершників. Катаріна побачила Шенка, який лежав без дихання. Вона опустилася біля нього на коліна і кілька разів ляснула хлопця по щоці. Він почав прокидатися. У руці він все ще стискав руків'я свого меча. Шенк несвідомо озирнувся навколо.
– Що тут...
– Тихо. Бери Світлого і тікаймо якнайшвидше. Я не знаю, коли вони прокинуться.
Ошелешений найманець, зрозумівши, що зараз не найкращий момент для запитань, нечутливим стусаном повернув провідника до тями. Коли той підвівся, то одразу ж перехрестився і впав на коліна.
– Пресвята Богородице, повна благодаті...
– Схаменися, чоловіче! – сказав роздратований Шенк. – Бери мула і поїхали.
Сам він вибрав одного з коней ченців, того ж класу, як і попередній, але цього разу гнідого з білою стрілкою. Коли він повернувся до Катерини, то побачив, що вона гладить сивка по шиї.
– Облиш цю шкапу і візьми одного з цих. – Він показав на інших кавалерійських коней. – Немає часу.
– Ні, ми його не залишимо, – спокійно відповіла Катаріна.
Вона витягла довгий ніж з піхов на поясі одного з солдатів. Не кажучи ні слова, вона
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пси господні, Марчін Швьонтковський», після закриття браузера.