Читати книгу - "Кувала Зозуля, Джоан Роулінг"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
З голосу Соме зникли вся хитрість і весь сарказм. Він прочистив горлянку і провадив:
— Вона прагнула чогось справжнього; ми про це постійно говорили. То була наша велика тема. Через те вона зв’язалася з тією проклятущою Рошель. Вирішила, бачте, що то Божа милість. Зозулька вважала, що сама так жила б, якби не була красунею; якби Бристоу не взяли її за іграшку для Івет.
— Розкажіть мені про того переслідувача.
— Психічний розлад. Він вважав, що вони одружені чи що. Йому призначили обмежувальний режим і лікування.
— Не знаєте, де він тепер?
— Гадаю, його відправили назад до Ліверпуля,— відповів Соме.— Але поліція його перевіряла; виявилося, що коли померла Лула, він був у палаті з охороною.
— Ви знайомі з Бестиґі?
— Знаю тільки те, що мені розповідала Лула — що він слизький, а вона — ходяча воскова фігура. Знаю цей тип.
Багаті дівчата, які тринькають гроші своїх потворних чоловіків. Приходять на мої шоу, хочуть зі мною дружити. Краще дайте мені чесну повію.
— За тиждень до Лулиної смерті Фреді Бестиґі був у тому самому заміському будинку, що й вона.
— Так, я чув. Він мав на неї стояк,— відмахнувся Соме.— Вона теж це знала; то для неї був не те щоб унікальний випадок. Проте, як вона мені казала, він тільки старався зайти з нею в один ліфт, більше нічого.
— Ви з нею не спілкувалися після тих вихідних у будинку Дікі Кербері, ні?
— Ні. Він там щось накоїв? Ти ж не підозрюєш Бестиґі? — Соме випростався, уважно глянув на Страйка.— От чорт... Фреді Бестиґі? Ні, я в курсі, що він гівнюк. Одна моя знайома... ну, власне, через другі руки знайома... вона працювала у його продюсерській компанії, і він її мало не зґвалтував. Ні, я не перебільшую,— додав Соме.— Буквально. Реальне зґвалтування. Підпоїв її після роботи, кинув на підлогу; якась асистентка забула свій мобільний, повернулася по нього і побачила їх. Бестиґі потім від обох відкупився. Всі їй казали, щоб подавала позов, але вона взяла гроші й утекла. Казали, що він повчав другу дружину якимись збоченими способами, тож і вона після розлучення зірвала три мільйони; погрожувала, що викриє його вчинки в пресі. Але Зозулька ніколи в житті не впустила б до своєї квартири Фреді Бестиґі о п’ятій ранку. Як я вже казав, вона дурепою не була.
— А що ви знаєте про Дерика Вілсона?
— А хто це?
— Охоронець, який чергував тої ночі, коли вона загинула.
— Нічого не знаю.
— Такий здоровань, говорить з ямайським акцентом.
— Це, може, стане для тебе шоком, але не всі чорні в Лондоні знайомі між собою.
— Я просто подумав, що ви, може, з ним розмовляли чи чули, як про нього говорить Лула.
— Ні, ми мали цікавіші теми для розмов, ніж якийсь охоронець.
— А як щодо її водія, Кірана Коловас-Джонса?
— О, Коловас-Джонса я знаю,— злегка всміхнувшись, відповів Соме.— Вічно ставав у пози, коли думав, що я його бачу з вікна. Він на зріст футів п’ять — замалий для моделі.
— Лула про нього щось говорила?
— Та що б вона про нього говорила? — нетерпляче спитав Соме.— Він був її водієм.
— Він казав, що вони дружили. Згадував, що вона подарувала йому куртку вашого дизайну. За дев’ятсот фунтів.
— О-о, велике діло,— зверхньо озвався Соме.— Мої справжні речі коштують по три штуки. Але варто ляпнути свій логотип на спортивний костюм — і його відривають з руками, тож гріх не скористатися.
— Так, якраз хотів про це спитати. У вас є... лінія готового одягу, так?
Соме це ніби розвеселило.
— Правильно. Це речі, пошиті не за індивідуальними мірками, розумієш? Які купують просто з вішалки.
— Ага. Наскільки вони поширені?
— Та вони всюди. Коли ти востаннє заходив до крамниці одягу? — спитав Соме, оглядаючи синій піджак Страйка підступними витрішкуватими очима.— Ти в цьому що — на дембель вийшов?
— Коли ви кажете «всюди», то йдеться про...
— Універмаги вище середнього, бутики, інтернет,— швидко перерахував Соме.— А що?
— Один з двох чоловіків, яких зафіксувала камера спостереження, тікав тієї ночі від Лулиного будинку в куртці з вашим логотипом.
Соме ледь помітно смикнув головою — то був жест заперечення й роздратування.
— Він і ще мільйон таких, як він.
— А ви не дивилися...
— Я те все бачити не хотів! — вибухнув Соме.— Все те... висвітлення подій у пресі. Я не хотів про це читати, не хотів думати. Я хотів, щоб їх до мене навіть не підпускали,— додав він, махаючи рукою в бік сходів і свого персоналу.— Я тільки знав, що вона мертва і що Дафілд поводиться так, ніби йому є що приховувати. Тільки це. Мені цього було досить.
— Гаразд. Повертаючись до теми одягу. На останньому Лулиному фото, де вона заходить у будинок, вона вдягнена у сукню й пальто, і...
— Так, на ній були «Марібель» і «Фей»,— пояснив Соме.— «Марібель» — то сукня...
— Так, зрозумів,— кивнув Страйк.— Але в момент смерті на ній був інший одяг.
Соме це ніби здивувало.
— Правда?
— Так. На фотографіях тіла, які зробила поліція...
Але Соме змахнув руками, ніби мимохіть відкараскуючись, захищаючись, потім, важко дихаючи, схопився на ноги і підійшов до стіни, де з кількох світлин дивилася Лула — сумна або безтурботна. Коли дизайнер розвернувся до Страйка, на його дивних вирячених очах була волога.
— Чорт забирай,— тихо вимовив він.—
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Кувала Зозуля, Джоан Роулінг», після закриття браузера.