Читати книгу - "Аутсайдер"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Повернімося на хвилиночку до відбитків пальців, — обізвався Гові. — Юне, скільком особам належать відбитки у фургоні?
— Криміналісти кажуть, що десь шістьом.
Гові застогнав.
— Не журися так. Ми визначили принаймні чотирьох: фермер із Нью-Йорка, якому належить фургон, старший син фермера, що інколи водив фургон, малий, що його вкрав, і Террі Мейтленд. Ще одні чіткі відбитки належать особі, яку ми не змогли поки ідентифікувати, — це може бути хтось із друзів фермера чи один із молодших дітлахів, які гралися в салоні. Плюс — ті розмиті відбитки.
— Ті самі нечіткі відбитки, що ви знайшли на пряжці від пояса?
— Імовірно, проте ми не певні. Там є кілька видимих ліній і завитків, але їм далеко до явних ознак збігу, що їх приймають на суді як речдоки.
— Угу, окей, зрозумів. То, може, хтось із вас трьох, джентльмени, зуміє відповісти на таке запитання. Чи може таке бути, щоб людина, яка так сильно постраждала від вогню — руки, а також обличчя, — мала ось такі відбитки? Щоб лінії так розпливлися, що їх неможливо ідентифікувати?
— Так, — мовили Юн та Алек в унісон, тільки відповідь дещо продублювалася через затримку в передачі даних.
— Проблема в тому, — сказав Ралф, — що в того обпеченого біля суду на руках були татуювання. Якщо вигоріли пучки пальців, то яким чином залишились тату?
— Буває, — похитав головою Гові. — Якщо я горю, то щоб загасити вогонь, я б’ю по тілу долонями, а не тильним боком, правильно? — він почав ляскати себе по масивних грудях, щоб продемонструвати. — Долонями і б’ю.
На мить запала тиша. Тоді заговорив Алек — тихим, майже нечутним голосом:
— Той обсмалений хлоп таки був біля суду. Можу на цілому стосі Біблій заприсягтися.
Ралф сказав:
— Отже, криміналісти Поліції штату роблять аналіз тої речовини, від якої в сараї сіно потемніло. А ми тим часом що можемо вдіяти? Готовий вислухати ваші пропозиції.
— Треба вертатися в Дейтон і все там перевірити, — сказав Алек. — Нам відомо, що там побував Мейтленд і що там побував фургон. Тож і відповіді на деякі запитання теж можуть бути там. Я сам туди не зможу злітати, бо забагато вудок позакидав у став, але є серед моїх знайомих одна надійна людина. Зателефоную та дізнаюся, чи знайдеться в нього час.
На тому вони й домовилися.
6
Відтоді як убили її батька, десятирічна Ґрейс Мейтленд погано спала, а нетривкий сон, на який вона спромагалася, повнився кошмарами. У неділю по обіді втома навалилася на неї, мов м’яка гиря. Поки мама з сестрою готували на кухні торт, Ґрейс пробралася на другий поверх і лягла у своє ліжко. Хоч і дощило, сонячного світла було вдосталь, і це було добре. Темрява тепер її лякала. Вона чула, як унизу гомонять мама із Сарою. І це теж було добре. Ґрейс заплющила очі, і хоч їй здалося, що повіки вона розтулила за якусь секунду чи дві, напевно, насправді минули години, бо дощило набагато сильніше і світло потьмяніло. Кімнату заполонили тіні.
На її ліжку сидів чоловік і дивився на неї. На ньому були джинси й зелена футболка. Татуювання вкривали тильні боки долонь, повзли вище по руках. Змії, хрест, кинджал і череп. Зараз його обличчя вже мало чим нагадувало недбалий виріб із глини «Плей-Доу». Та Ґрейс усе одно його впізнала. Це був той самий чоловік, який зазирав у вікно в кімнаті Сари. Тепер хоч очі-соломинки зникли. Тепер це були очі її батька. Ґрейс їх серед тисячі розпізнала б. Дівчинка загадалася, чи це відбувається насправді, чи тільки уві сні. Якщо так, то такий сон усе одно кращий за нічні жахіття. Хоч на дрібку кращий.
— Татку?
— Ясна річ, — відповів чоловік.
Зелена футболка змінилася на татову спортивну, із «Золотими драконами», і Ґрейс упевнилася — це таки сон. Потім «Дракони» перетворилися на щось таке біле, як лікарняний халат, потім — знову на зелену футболку.
— Я люблю тебе, Ґрейс.
— Ти не схожий на тата, — відповіла дівчинка. — Ти просто його копіюєш.
Чоловік нахилився до Ґрейс. Вона відсахнулася, не відриваючи погляду від батькових очей. Вони вдавалися чоловікові краще, ніж той «я-тебе-люблю» голос, але це однаково був не тато.
— Я хочу, щоб ти пішов, — сказала вона.
— Звісно що хочеш, а люди в пеклі хочуть холодненької водички. Ти журишся, Ґрейсі? Сумуєш за татком?
— Так! — Ґрейс заплакала. — Я хочу, щоб ти пішов! Це не таткові очі, ти просто прикидаєшся!
— Не чекай від мене співчуття, — сказав чоловік. — Як на мене, то це добре, що ти журишся. Сподіваюсь, ти ще довго сумуватимеш. І плакатимеш. Уа-уа-уа, як мала дитина.
— Будь ласка, йди!
— Дитятко хоче пляшечку? Дитятко напудило в штанці, геть мокреньке? Дитятко плаче, уа-уа-уа?
— Припини!
Чоловік відхилився.
— Припиню, якщо ти дещо для мене зробиш. Зробиш для мене одну штуку, Ґрейсі?
— Що?
Він розповів, а потім Сара почала її трусити й казати, щоб вона спускалась і поїла торт, тому це таки був сон, поганий сон, і їй не треба було нічого робити, але якщо вона зробить, то ця мара більше ніколи до неї не повернеться.
Ґрейс змусила себе поїсти торт, хоча їй зовсім не хотілося, а коли мама й Сара всілись на диван дивитися якесь сопливе кіно, Ґрейс сказала, що фільми про кохання їй не до душі, тому вона піде нагору гратися в «Енґрі Бьордз». Тільки зробила вона не так. Вона пішла в спальню батьків (тепер — тільки мамину спальню, а це було дуже сумно) і взяла з комода мамин телефон. У списку контактів того поліцейського не знайшлося, але був містер Ґолд. Вона зателефонувала йому, тримаючи мобільник обома руками, щоб не тремтів. Ґрейс молилася, щоб він відповів, і Ґолд таки взяв слухавку.
— Марсі? Як справи?
— Ні, це Ґрейс. Я дзвоню з маминого телефону.
— Ого, привіт, Ґрейсі. Радий тебе чути. У якій справі дзвониш?
— У тій, що я не знаю, як зателефонувати детективу. Тому, що заарештував мого тата.
— А навіщо…
— У мене для нього повідомлення. Один чоловік передав. Я знаю, це, мабуть, був лише сон, але про всяк випадок. Я перекажу вам, а ви передасте детективу.
— Який чоловік, Ґрейс? Від кого повідомлення?
— Коли я його вперше побачила, то в нього замість очей були соломинки. Він сказав, що більше не повернеться, якщо я передам детективу Андерсону повідомлення. Він хотів мене переконати, що в нього таткові очі, але я не повірила, бо це не так. Обличчя в нього стало трохи краще, але він усе одно лячний. Я не хочу, щоб він повертався, навіть якщо це був лише сон. То ви перекажете детективу Андерсону повідомлення?
У дверях стояла мама й мовчки спостерігала за Ґрейс. Дівчинка подумала, що наробила собі прикрості, тільки їй було байдуже.
— Що я маю йому передати, Ґрейс?
— Щоб він зупинився. Як не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Аутсайдер», після закриття браузера.