Читати книгу - "Кохання по-королівськи, або Не гай мого часу!, Анні Кос"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Тінь, що майнула поруч, роздивитися не встигла, а ось яскраве світло, що золотистим куполом накрило крихітний острівець зі мною в центрі, ще й як.
Те, що відбувалося далі, нагадувало погано змонтований фільм. За межами золотої напівсфери свистіла і кришилася різнобарвна скляна смерть, а всередині... Всередині час побіг у зворотньому напрямку. Повільно, неохоче, але невблаганно.
Ніби уві сні я підняла руку і клацнула нігтем по гострому лезу точно над своєю головою. Уламок радісно блиснув в напівтемряві і, слухняно крутнувшись навколо своєї осі, злетів угору. Дістався до краю купола, завис на мить, зісковзнув по його поверхні на підлогу, розлетівся на десяток менших уламків. Я ледь проковтнула ком у горлі та обернулася.
Едвард Лодлі, похмурий і вкрай зосереджений, завмер за півкроку від мене. На розкритій долоні нестерпним золотим вогнем горів хронометр, циферблатом у підпросторі повзли дві стрілки.
У зворотний бік.
Три, два, один… Золоті промінчики застигли на нульовій позначці. Я кліпнула очима, повертаючи собі звичний зір. Купол розтанув із легким шипінням, а ми обоє опинилися під перехресним вогнем сотень очей і прицілом не менше десяти вартових.
— Взяти їх! — хрипкий голос Луїса Гейба, здається, розірвав кайдани тиші.
Ед скинув на мене попереджувальний погляд, стрімко забираючи хронометр у підпростір.
— Бігом!
Ми рвонули з місця одночасно. Рука об руку, зигзагом по два кроки, ухиляючись від дротиків з паралізатором.
— Туди! — Він штовхнув мене під прикриття вівтаря.
— Стій! Магія…
Поясняти було ніколи, я на мить зупинилася і рвонула нитки, що ще чіплялися за мої руки. Вибач, Коло Передбачень, присягаюся, якби тобою керувала я, ти б не постраждав. І щиро сподіваюся, що внесених виправлень вистачить, щоб храм не впав на голови натовпу.
— Ззаду! — раптом крикнув Хорас, про якого я в метушні встигла забути.
Ед обернувся — і встиг збити з ніг вартового, до того, як той налетів на нас. Син канцлера підхопив на руки непритомну наречену і ступив за межі кола.
— Замріть!
Попередження виявилося до речі: залишена без нагляду магія храму опоясала нас чотирьох широким кільцем, відсікаючи і від нападників, і від виходів. Стовп золотих іскор піднявся майже під самий купол і раптово склався у величезний вінець із сімома зубцями, увінчаними різнобарвними вихорами. Натовп здивовано ахнув, а ми, як заворожені, дивилися на те, як пориви вітру з порожніх вікон повільно змащують видіння.
— Заарештувати! — наказ короля вивів мене зі ступору. — Усіх! Зараз же!
Сяюча стіна потоншала і місцями почала рватися, звільняючи проходи для варти.
— Біжіть, — прошипів Хорас, повільно опускаючи Ві на підлогу і демонстративно піднімаючи руки. — Ну?! Чого чекаєте?
І ми рвонули.
Поскальзуючись на уламках, прориваючись через згустки магії, падаючи, обдираючи долоні і знову підводячись.
Знову вівтар, дальній кут, службові дверцята. Одного стражника Ед зніс потужним ударом у щелепу, другого я відволікла обманним випадом, а потім безсовісно завалила банальною підніжкою. Крок, ривок, закрити за собою засув, шкода, привалити двері нема чим.
— Звідки ти взагалі взявся? — могла б і раніше спитати, мабуть.
— Рухайся! Ходу, ходу, ходу! — гаркнув Ед, хапаючи мене за плече і змушуючи нестись кудись уперед.
По бруківці за нашими спинами загуркотіли важкі кроки.
— Ще трохи, туди!
Він щось шпурнув за спину, там гримнуло і спалахнуло, вдарив порив гарячого вітру. Легкі наповнилися їдким сизим димом, я закашлялася, але за кілька кроків ми завернули за ріг — і стало легше. Ед на мить запнувся, озираючись на всі боки, потім лихо свиснув і махнув рукою одному з кінних екіпажів, що стояли біля краю тротуару.
— Давай же!
Тяжка оксамитова спідниця плуталася в ногах, затягнутий заради свята корсет не давав нормально дихати. Від шаленої погоні я зовсім не розуміла, що коїться, серце підкотило до горла, думки сплуталися. У криту коляску ми застрибнули вже на ходу. Боги, та я б у житті не зробила такий кульбіт, але Ед схопився на підніжку першим і силою втягнув мене всередину.
— Далі я сам!
Невідомий візник буквально скотився зі свого місця на тротуар і одразу, не озираючись, кинувся геть від нас. Ед перехопив віжки. Свиснув батіг, коні ображено заржали, але рвонули так, що мені залишилося тільки сповзти на підлогу і затулити очі руками, благаючи богів, щоб ми не розбили голови на черговому повороті.
Мамо, що ж ми наробили?!
Що ж наробила я?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Кохання по-королівськи, або Не гай мого часу!, Анні Кос», після закриття браузера.