Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Та шок від миття, гоління і одягу вже як зеків — це тільки перший ступінь довгого процесу посвячення. Безпосередньо після цього в’язні проходили одну з найважливіших процедур свого табірного життя: відбір — і розподіл за категоріями працівників. Процес відбору впливатиме на все — від статусу в’язня в таборі до типу бараку, де він житиме, і роботи, на яку його поставлять. А все це, у свою чергу, може бути вирішальним у тому, житиме він чи загине.
Слід відзначити, що я не знайшла жодних спогадів, у яких було б описано «відбір» того типу, який відбувався в німецьких таборах смерті. Тобто я не зустрічала спогадів про певні регулярні «відбори», які закінчувалися відсіюванням слабших в’язнів і їх розстрілом. З певністю можна стверджувати, що такі звірства справді відбувалися — один мемуарист пише, що йому вдалося пережити це на Соловецьких островах[632], — але звичайна практика, принаймні наприкінці 1930-х — на початку 1940-х років, була іншою. Ослаблених в’язнів не вбивали після прибуття у якомусь з віддалених таборів, а натомість давали період «карантину» — як для того, щоб пересвідчитися, що їхня хвороба не заразна, так і для «відгодівлі», для того, щоб вони поправили здоров’я після довгих місяців у тюрмі й жахливих переїздів. Здається, що табірне начальство ставилося до цієї практики серйозно, погоджуються з цим і в’язні[633].
Наприклад, Олександра Вайсберга перед тим, як відправити в шахту, добре годували і дозволили відпочити[634]. Після довгого етапу до Ухтіжемлагу Єжи Гліксману — тому самому польському соціалістові, якому так сподобалися «Аристократи» Погодіна, — дали три дні відпочинку, під час якого до нього та його товариша ставилися як до «гостей»[635]. Петра Якіра, сина радянського воєначальника, в Сєвураллагу помістили в карантин на два тижні[636]. Євгенія Гінзбург згадувала кілька перших днів у Магадані як «суцільний клубок безпам’ятства, болю, провалів у чорноту небуття». Її прямо з пароплава «Джурма» забрали до лікарні, у якій за два місяці вона повністю відновила здоров’я. Дехто ставився до цього скептично: «Телець на заклання. — Кому тільки потрібна ця поправка? Вийдете звідси — відразу на загальні [роботи]. За тиждень знову перетворитеся на той самий труп, яким були на "Джурмі"…»[637]
Після видужання, якщо воно їм було дозволено, вдягнені у нове, якщо їм давали новий одяг, починався серйозний процес відбору. В принципі, тут існувало дуже багато різних правил. Ще на початку 1930-х років ГУЛАГ видав дуже суворі складні накази щодо класифікації в’язнів. Теоретично призначення в’язням роботи мало відбуватися згідно з критеріями двох типів: їхнього «соціального походження» і вироку та їхнього здоров’я. У ті ранні часи в’язнів ділили на три категорії: в’язні з «трудящих класів», засуджені не за контрреволюційні злочини, термін ув’язнення яких становив до п’яти років; в’язні з «трудящих класів», засуджені не за контрреволюційні злочини, з вироками понад п’ять років; і засуджені за контрреволюційні злочини.
Працівникам кожної з цих трьох категорій призначалася одна з трьох категорій табірного режиму: привілейований, полегшений і «першого рангу», або суворий. Потім в’язнів спрямовували на медичну комісію, яка визначала, тяжку чи легку роботу вони здатні виконувати. Взявши до уваги всі ці критерії, табірна адміністрація призначала роботу кожному в’язневі. Залежно від того, як вони виконували норми на цій роботі, кожному в’язневі призначався продуктовий пайок одного з чотирьох рівнів: основний, трудовий, «посилений» або ж «штрафний»[638]. Усі ці категорії багато разів змінювалися. Наприклад, за наказами Берії 1939 року, в’язні ділилися на «придатних до тяжкої праці», «придатних до легкої праці» та «інвалідів» (іноді ці категорії називалися групами А, Б і В); чисельність цих груп регулярно відстежувалася центральною московською адміністрацією, яка дуже не схвалювала керівництво тих таборів, де було багато «інвалідів»[639].
Процес відбору проходив доволі безладно. У ньому були свої формальні — нав’язані табірним начальством, і неформальні аспекти — багато тут залежало і від домовленостей між самими в’язнями. Для більшості в’язнів перший досвід процесу табірної класифікації був доволі грубим. Георг Б’єн, молодий угорець, якого арештували у Будапешті наприкінці Другої світової війни, порівнює процес відбору 1946 року з невільничим ринком:
«Всім сказали вишикуватися у дворі й роздягтися. Коли називали ваше ім’я, ви ставали перед медичною комісією. Огляд полягав у відтягуванні шкіри на сідницях з метою визначення обсягу м’язів. Сила визначалася цим дослідженням м’язів, і якщо ви проходили комісію, ви були прийняті, а ваші документи клали на окрему купу. Робилося це жінками у білих халатах, і в цій групі живих трупів у них було мало вибору. Вони відбирали молодших в’язнів, не зважаючи на м’язи»[640].
Вираз «невільничий ринок» також вживає і Єжи Гліксман, описуючи процес відбору в Котласі, пересильному таборі, який постачав в’язнями табори, розташовані на північ від Архангельська. Там в’язнів серед ночі розбудила охорона; їм зі своїми речами було наказано зібратися вранці. Іти на шикування мали всі, навіть тяжко хворі. Потім усіх вивели з табору в ліс. Через годину вони вийшли на велику галявину, де їх вишикували рядами по 16:
«Цілий день я бачив незнайомих співробітників, у формі і в цивільному, які наказували декому знімати фуфайки, мацали руки і ноги, оглядали долоні, ще комусь наказували нахилятися. Часом комусь із в’язнів наказували відкрити рота і дивилися в зуби, як торговці кіньми на сільському ярмарку… дехто шукав інженерів або досвідчених слюсарів чи токарів; іншим могли бути потрібні теслі на будівництво; і всім потрібні були фізично сильні чоловіки — на лісоповал, на сільськогосподарські роботи, на вугільні шахти і на нафтові свердловини».
Як зрозумів Гліксман, найважливішим для тих, хто здійснював відбір, було «не пошитися з недогляду в дурні й не вибрати собі калік, інвалідів або хворих — коротше кажучи, тих, хто добре тільки задарма їсть хліб. У цьому полягала причина того, чому час від часу присилалися спеціальні уповноважені для відбору потрібного матеріалу»[641].
Від самого початку також було зрозуміло, що правила тут могли порушуватися. Ніні Гаген-Торн довелося пройти через особливо принизливу процедуру відбору 1947 року в Темниківському таборі, яка, втім, дала позитивний результат. Відразу після прибуття до табору її конвой відправили до лазні, а
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.