Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Якби не темрява навкруги, і якби вони не були хворі та мали досить цікавості оглядатися навколо себе, першим, що могли побачити прибулі в’язні, були табірні ворота. На воротах частіше за все вивішувався якийсь лозунг. На вході до одного з колимських лагпунктів «висіла фанерна веселка з транспарантом: "Праця в СРСР — справа честі, слави, доблесті і героїзму!"»[618]. Барбару Армонас вітав на в’їзді до трудової колонії поблизу Іркутська транспарант: «Чесною працею я відплачу мій борг перед Батьківщиною!»[619]. На в’їзді до Соловецького табору інший в’язень бачив 1933 року плакат з таким написом: «Залізною рукою приведемо людство до щастя!»[620]. Юрію Чиркову, арештованому у 14 років, також у Соловецькому таборі на очі потрапив плакат «Через працю — до свободи!» — лозунг цей до неможливості незручно близький до напису над воротами Освенціма: «Arbeit Macht Frei» — «Праця звільняє»[621].
Як і прибуття в тюрму, прибуття до табору нового етапу також супроводжувалося ритуалами: тюремні в’язні, виснажені переїздом, тепер мали перетворитися на зеків-працівників. «Після прибуття в табір, — згадував в’язень-поляк Кароль Колонна-Чосновський, — «нас довго перелічували… Здавалося, що цей вечір не має кінця. Незліченну кількість разів нам належало шикуватися по п’ятеро, і кожній шерензі наказувалося зробити три кроки вперед, які кілька стурбованих на вигляд співробітників НКВД голосно рахували: "один, два, три…" і старанно записували кожну цифру на аркуші, прикріплені до великих пюпітрів. Напевно, кількість живих плюс кількість тих, кого розстріляли по дорозі, не давала очікуваного значення»[622].
Після підрахунку всіх — і чоловіків, і жінок — вели до лазні й голили, голили все тіло. Ця процедура, що проводилася згідно з офіційними наказами з міркувань гігієни[623] — вважалося, зазвичай справедливо, що в’язні, які прибувають з радянських тюрем, мають кишіти вошами, — разом з тим мала і важливе ритуальне значення. З особливим жахом і огидою цю процедуру описують жінки — що недивно. Часто вони мали скидати одяг, а потім чекати голими — перед очима солдатів — своєї черги на гоління. «Вперше, — згадує Катерина Оліцька, — я чула крики протесту: жінки залишилися жінками…»[624] Ольга Адамова-Сліозберг пережила те саме в пересильній тюрмі:
«Роздягалися ми внизу і хотіли вже піднятися нагору сходами, коли побачили, що вздовж перил знизу догори вишикувалися конвоїри. Ми збилися докупи. Майже всі стояли, опустивши очі, з червоними плямами на щоках. Я підняла очі і зустрілася з очима офіцера, начальника конвою. Він з-під лоба дивився на мене і говорив: "Ну, давайте, давайте, не затримуйтеся!"
І несподівано я відчула полегшення, мені стало навіть смішно.
"Плювати мені на них, вони для мене такі ж мужчини, як бугай Васька, якого я боялася в дитинстві"»[625].
Коли в’язні були помиті й поголені, наступала друга стадія процесу перетворення чоловіків і жінок на анонімних зеків: роздача одягу. Правила тут залежно від часу і конкретного табору були різні; це стосувалося, наприклад, того, чи дозволяли в’язням носити власний одяг. Видається, що на практиці рішення залежало від примхи місцевого табірного начальства: «На одному лагпункті ви могли надягати власний одяг, на іншому — ні», — згадує Галина Смирнова, яка на початку 1950-х років була в’язнем Озерлагу[626]. Іноді це не мало жодного значення: на момент прибуття в табір одяг багатьох в’язнів був геть зношеним, до того ж його могли вкрасти.
Ті, хто не мав свого одягу, мусив носити табірну форму — завжди стару, драну, погано пошиту і не по розміру. Для декого з в’язнів, особливо це стосується жінок, часом цей одяг здавався ще одним умисним способом приниження. Анну Андреєву, дружину письменника-езотерика Даниїла Андреєва, спочатку відправили у табір, у якому в’язням дозволялося носити власний одяг. Пізніше, 1948 року, її перевели до табору, де це не дозволялося. Вона сприйняла цю зміну як справжню образу: «Вони відняли у нас все, вони відняли у нас імена, все, що становить людську особистість, і одягли нас, я навіть не можу цього описати, у безформний одяг…»[627]
Для того щоб форма підходила в’язням по розміру, не робилося нічого. «Кожен з нас отримав довгу нижню білизну, — пише Януш Бардах, — чорну гімнастерку, ватяні штани, довгу ватяну тілогрійку, повстяну шапку з вухами, черевики на гумовій підошві й вовняні з домішкою простих ниток рукавиці. Ці речі видавали без розбору, і знайти свій розмір було тяжко. Все, що мені видали, було дуже завелике, і я годинами намагався все це обміняти на підхожіший одяг»[628].
З тією самою злістю писала про табірний одяг і інша жінка-в’язень: їм видали «короткі підбиті пальта, товсті панчохи до колін і шкарбани з березової кори. Ми виглядали, як зловісні чудиська. З власного одягу в нас майже нічого не лишилося. Все було продано засудженим жінкам чи, якщо правильніше, обміняно на хліб. Шовкові панчохи і шарфи викликали таке захоплення, що ми були просто зобов’язані їх продати. Відмовлятися було надто небезпечно»[629].
Драний одяг, здавалося, спеціально слугував для того, щоб принижувати гідність, тому пізніше багато в’язнів вдавалися до всіляких винаходів, щоб якось зробити його кращим. За спогадами однієї жінки, спочатку вона не зважала на «дуже старий і подертий» одяг, який їй видали. Проте потім вона почала зашивати дірки, робити кишені й перешивати одяг, «як це робили й інші жінки», щоб не відчувати себе такою приниженою[630]. Загалом, жінки, що вміли шити, могли заробляти собі додаткові хлібні пайки — навіть найменше поліпшення стандартної уніформи цінувалося дуже високо: здатність виділитися, виглядати хоч трохи краще за інших, як ми побачимо далі, пов’язувалися з вищим місцем в ієрархії, кращим здоров’ям, більшими привілеями. Добре розумів значення цих маленьких змін Варлам Шаламов:
«Натільна білизна в таборі буває "індивідуальна" і "загальна". Це — казенні, офіційно прийняті вирази поряд із такими словесними перлами, як "заклопленість", "завошивленість" і т. д. Білизна "індивідуальна" — це білизна трохи новіша і трохи краща, яку бережуть для табірної обслуги, десятників із в’язнів та інших привілейованих осіб… Білизна ж "загальна" є загальна білизна. Її роздають тут таки, в лазні, після миття, в обмін на брудну, яка збирається і підраховується, втім, окремо і заздалегідь. Про жоден
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.