Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
В одному обуреному офіційному наказі від 25 лютого 1940 року йдеться не тільки про те, що на поїзди до північних таборів садять хворих і непрацездатних в’язнів, — що саме по собі заборонено, — а також і про те, що дуже багатьох із них не годують і не дають води, не дають одягу, відповідного до погодних умов маршруту, і що разом з в’язнями не везуть їхніх особових справ, які таким чином губляться. Іншими словами, в’язні прибували до таборів, у яких ніхто не знав ні їхніх злочинів, ні вироків. З 1900 в’язнів, відправлених на Далеку Північ в одному з етапів 1939 року, після прибуття 590 мали «обмежену працездатність» через хворобу або виснаження. Декому з них залишалося відбувати всього кілька місяців до закінчення термінів, а в декого вони взагалі закінчилися. Більшість в’язнів не мали теплого одягу і були «погано взуті». У листопаді 1939 року ще 272 в’язні, жоден з яких не мав зимового пальта, перевозили 500 кілометрів у відкритих вантажних машинах, внаслідок чого багато з них захворіло, а деякі пізніше померли. Про всі ці факти говорилося з належними обуренням і гнівом, а недбалих охоронців було покарано[609].
Було також видано чимало наказів та інструкцій, якими регулювалося життя пересильних таборів. Наприклад, наказ від 26 липня 1940 року стосувався організації пересильного табору. В ньому від начальства чітко вимагалося будівництво лазень, дезінфекційних систем і кухонь[610]. Не менш серйозним було ставлення і до безпеки тюремного флоту Дальстрою. Коли у грудні 1947 року на двох пароплавах, які стояли на якорі у магаданському порту, вибухнув динаміт, що призвело до загибелі 97 осіб і госпіталізації ще 224, Москва звинуватила портове начальство у «злочинній недбалості». Відповідальних було засуджено[611].
Начальство ГУЛАГу в Москві добре знало про жахіття транспортування водними маршрутами. У звіті прокурорської інспекції з Норильська 1943 року відзначається, що в’язні, які прибувають по воді — вони пливли Єнісеєм на баржах, — «часто перебувають у поганому фізичному стані… з 14 125 в’язнів, що прибули до Норильська 1943 року, близько 500 було госпіталізовано в Дудінці [норильський порт] у перший або другий день після прибуття; до 1000 були тимчасово непрацездатними через недостатнє харчування»[612].
Незважаючи на увесь цей шум, з часом транспортна система змінювалася дуже мало. Розсилалися накази, писалися скарги. Проте у грудні 1944 року на залізничну станцію у Комсомольську на Далекому Сході прибув конвой, стан якого навіть на думку заступника прокурора ГУЛАГу був жахливим. Його офіційний звіт про долю «ешелону СК 950», поїзда з 51 вагона, може позначати найнижчу точку навіть у страхітливій історії етапів ГУЛАГу:
«В’язні прибули у неопалюваних вагонах, не підготовлених для перевезення людей. У кожному вагоні було по 10–12 нар, на яких могло поміститися не більше 18 в’язнів, проте у кожному вагоні знаходилося до 48 осіб. Вагони не мали достатньої кількості ємностей для води, в результаті чого виникали перебої з постачанням води, які часом тривали по цілій добі. В’язням давали мерзлий хліб, а десять днів не давали взагалі. В’язні прибули одягнені в літню форму, брудні, вкриті вошами, з явними ознаками обмороження… хворі в’язні лежали на підлозі вагонів, без медичної допомоги, і тут таки помирали. Трупи протягом тривалого часу тримали у вагонах…»
З 1402 осіб, яких перевозили в «ешелоні СК 950», на місце прибули 1291: 53 померло в дорозі, 66 залишилися у лікарнях. Після прибуття до лікарень поклали ще 335 з обмороженнями третього і четвертого ступенів, запаленням легенів та іншими захворюваннями. Очевидно, в дорозі конвой був 60 днів, 24 з яких поїзд стояв на запасних коліях «внаслідок поганої організації». Та навіть у цьому крайньому випадку начальник ешелону товариш Хабаров не отримав нічого, крім «догани з попередженням»[613].
Багато з тих, хто пройшов через подібне транспортування, намагаються якось пояснювати таке ставлення до в’язнів, які опинилися в руках молодих недосвідчених конвоїрів, що далеко не були вишколеними убивцями, запущеними у тюремну систему. Ніна Гаген-Торн пише, що «то не було свідченням злоби, то була просто повна байдужість конвою. Вони не вважали нас за людей. Ми були живим вантажем»[614]. Поляк, арештований після радянського вторгнення 1939 року, Антон Екарт також гадає, що «брак води був зумовлений не навмисним бажанням завдати нам страждань, а тим, що конвою для того, щоб її принести, потрібно було зробити додаткову роботу, на яку не було особливої вказівки. Начальник конвою був абсолютно не зацікавлений у цьому, а охоронці не бажали водити в’язнів по кілька разів на день до колодязів чи кранів на станціях через небезпеку втечі»[615].
Проте деякі в’язні згадують і про щось більше за просто байдужість: «Вранці до коридору зайшов начальник конвою… він стояв обличчям до вікна, спиною до нас, і вигукував лайки: "Як ви мені набридли!"»[616].
Нудьгою — або, точніше, нудьгою у поєднанні з гнівом від того, що доводиться виконувати таку принизливу роботу, — також пояснює це інакше не доступне для розуміння явище і Солженіцин. Він навіть намагається поставити себе на місце конвоїрів. Ось вони, змучені, недоукомплектовані, а потім ще «носити воду відрами — далеко, та й образливо носити: чому радянський воїн мусить воду тягати як ішак, для ворогів народу?» Що гірше, пише далі він, «воду цю роздавати надто довго — своїх кухлів ув’язнені не мають, у кого й були, то відняли, — значить, напувай їх із двох казенних, а поки нап’ються, ти все стій поряд, черпай, черпай та подавай…
Але і все б це конвой переніс, і тягав би воду й напував, якби ж, свині такі, нахлебтавшися води, не просились би потім на оправку. А виходить так не даси їм добу води — і оправки не просять; один раз напоїш — один раз і на оправку; пошкодуєш, два рази напоїш — два рази й на оправку. Прямий розрахунок, все ж таки — не поїти»[617].
Та хай там якими були мотиви — байдужість, нудьга, гнів, принижена гордість, — ефект
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.