Читати книгу - "Контракт на нове життя, Анна Ліє Кейн"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Діти увійшли до величезної оранжереї, здивовано оглядаючись.
- Дивись, спатифікум лікарський, - почула я голос худої дівчинки, звернений до низенької подружки. – Я про них читала. З цієї рослини роблять ліки проти запалення легень, а он там…
Я крадькома зазирнула в журнал, по черзі подумки відтворюючи образ першої та другої дівчинки. Виявилося що світленьку звали Міа, подружку - Лара, а моя злодійка носила ім'я - Хейлі.
Продовжила шлях до фонтану. Діти розглядали зів'ялу клумбу, слідуючи за мною. Геррі з мого плеча насторожено спостерігав за дітлахами, зрідка тихо коментуючи:
- Хлопчик руками поліз у якийсь висохлий кущ. Він хоч не отруйний?
- Кущ чи хлопчик?
– А ці двоє зависли біля гербарію. Зараз із нього самокрутку почнуть крутити.
- Переживаєш, що не поділяться?
Моє хвилювання поступово сходило нанівець, а настрій підвищувався. Біля фонтану клас завмер, обступивши його по колу і вивчаючи вцілілу частину скульптури. Я сповільнила крок, але все ж таки рухалася вперед, заздалегідь формуючи в руках живильне заклинання. Живу дросеру побачила здалеку і кинула плетіння в її бік. Величезна м'ясоїдна квітка пожвавилася, ввібрала енергію і розпрямилася, задоволено клацнувши пащею. Цей звук привабив дітей, і вони підбігли ближче.
- А що вона їсть? - тихо й зацьковано спитав Кір.
- Що зловить, - я знизала плечима. - Найчастіше в раціоні подібних рослин птиці та великі комахи.
– А для людей вона небезпечна? - дивлячись на дросеру зі священним жахом запитала Лара.
- Найчастіше ні, але вкусити голодна особина здатна. Зараз вона сита, тому можете проходити спокійно.
Тепер я сповільнила крок цілеспрямовано, дозволяючи кільком активним хлопчакам обійти мене та пробігти вперед. Дітей я попередила на рахунок плюща, розповіла як він харчується і те, що зараз у світлу пору дня він у сплячці.
- Тут монстри! - крик пролунав у той момент, коли я вже збиралася сама вказати хлопцям на гніздо. Поспішила на голос, клас зацікавлено подався за мною, бажаючи побачити анонсованого монстра на власні очі. Хлопчаки, що виявили віверн, вискочили нам на зустріч, тикаючи пальцями у бік гнізда. Мами віверни на місці знову не було, а малюки висунули голови та зацікавлено дивилися на дітей, що наближалися. Я вдала здивування:
- Це ж чорні віверни. Як вони могли тут опинитися?
- Може, їх кинули? - висловив припущення хтось із класу, але я не встигла зрозуміти хто саме.
- Вони такі маленькі, - жалісно простягла Міа.
- Нам треба їх… - Клод раптом зблід, дивлячись на пташенят. - Вбити?
- А ти цього хочеш? - я задумливо схилила голову набік, дивлячись на рудого учня. Він кліпнув, глянув на мене, розгубивши весь свій бойовий образ задираки, і заперечливо хитнув головою. Я кивнула і сказала: - Залишити тут ми їх не можемо, але можемо їх урятувати.
– Як? – зацікавилися діти. Я посміхнулася, радіючи, що моя витівка вдалася і промовила:
– Зараз ми їх переселимо до парку та нагодуємо. Хто знає який раціон потрібний драконоподібним?
Лекція про сімейство драконів за планом йшла ближче до кінця семестру, але я вирішила трохи змінити програму навчання для того, щоб налагодити контакт з учнями.
Незабаром маленькі ящірки знайшли новий будинок наприкінці саду, в непримітному давно забутому садівниками кутку. Я, коментуючи свої дії для дітей, провела магічну лінію, від тієї частини оранжереї, де ми забрали гніздо до його нового місця дислокації, щоб мама змогла відчути слід і знайти своїх дітей.
Дзвінок застав нас в той момент, коли ми поверталися в головний корпус. Діти одразу зірвалися з місця і побігли вперед, прагнучи якнайшвидше забрати свої речі з кабінету і чкурнути на перерву. Поруч зі мною залишився лише Кір. Хлопчик плентався за мною, сумно опустивши голову. Я косилася на нього, але не знала, як підступитись. За мене це зробив Геррі, він пружно відштовхнувся від мого плеча, розправив крила і спланував на голову учню.
- Ну, і чого ти похнюпив носа? - поцікавилося звірятко. Кір спантеличено завмер, скосивши очі на куницю, що звисала з його голови. Я сховала усмішку в кулак, спостерігаючи за цією картиною.
- Я нічого не нюпив, - розгублено відповів хлопчик. Геррі пирхнув:
- Це вираз такий. Ти чого сумний? Геть, всі побігли, а ти чого не побіг?
- Я… - хлопчик зам'явся, опустив очі, і потер долонею шию. - Боюся.
- Чого боїшся? – не зрозумів мій компаньйон. Я зупинилася за кілька кроків від них і прислухалася до розмови: - Бігати? То це не складно. Просто перебираєш лапками швидше, ніж при ходьбі.
- Ні, - голос дитини став ще тихішим. – Я померти боюся.
- Це ще що за дурість? - сплеснув лапками Геррі, а я зсунула брови до перенісся.
- Я ... - Кір закусив губу, зробив паузу, ніби наважуючись чи варто розкривати свій секрет, але все ж таки промовив надривним шепотом: - Напівкровка. Люди кажуть, що напівкровки довго не живуть.
- Отакої, - буркнув Геррі та безсоромно тицьнув кігтиком у мій бік: - Он дивись - справжнісінька напівкровка. Живе собі спокійно і ні про що не переймається.
Учень здивовано подивився на мене, ніби щойно побачив. Я підійшла до хлопчика і присіла поряд, зазирнувши у його яскраві очі.
- Хто сказав тобі, що ти помреш?
Кір проковтнув, відступив від мене на півкроку, але все-таки зізнався:
- Міс Дарра.
- Хто це? - я марно намагалася згадати чи знайома мені жінка з таким прізвищем, але зрозуміла, що ні.
- Цілителька. Вона приходила торік у Годамн, замість місис Озіні, яка звільнилася.
Я спохмурніла, намагаючись зібрати пазл, але зрозуміла, що варто уточнити у Ліззі Лорвуд хто ця загадкова жінка, яка налякала дитину. Про всяк випадок я швидко активувала магічний зір і оглянула хлопчика, але жодних патологій не виявила. Його магія була пасивною, як і моя, міцне тіло, хоч і з явним дефіцитом ваги, і ніякої загрози для життя.
- Ти не помреш через те, що напівкровка, - впевнено заявила, дивлячись учневі в очі.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Контракт на нове життя, Анна Ліє Кейн», після закриття браузера.