Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
7 Цей дотик ще ваги забрав у мене,
І я скоріш, як досі, вгору йшов,
Куди вели співці благословенні.
10 Віргілій розпочав: «Одна любов,
Запалена до цнот, запалить другу,
Як зовнішній вогонь її зборов.
13 Відколи розповів на всю округу
Про тебе в нас у Пеклі Ювенал,
Що ти віддав любов мені, як другу,
16 Я теж відчув до тебе в серці пал,
Хоча тебе ніколи я й не бачив, —
Гадаю, й тут заслужиш ти похвал.
19 Прошу, щоб ти по-дружньому пробачив
За неміцну вузду на язиці,
А я б тобі по-дружньому віддячив.
22 Розвій же хмару на моїм лиці:
То як же ти на скупості спіткнувся,
Якщо тебе навчали мудреці?»
25 На те звертання Стацій усміхнувся
І вожаєві мовив моєму:
«Радію, що з тобою я зіткнувся.
28 А й дійсно, правди не знайти тому,
Хто прагне роздивитися у тому,
Що видно зовні, всю глибинну тьму.
31 Вважаєш, мабуть, що гріху тяжкому
Жадливості в житті я віддававсь,
Бо в колі здибав ти мене такому?
34 То знай, що скупості я опиравсь
Усе життя, а час настав понурий —
Багато місяців за це каравсь.
37 Якби я проминув твій вірш похмурий,
Цей досконалий вияв чистоти,
Обуреної з нашої натури:
40 «Чом не керуєш смертним серцем ти,
Жаги до золота нелюдська сило?»
Я б мав кружляти в люті і клясти,
43 А так я взнав, які широкі крила
У щедрих рук, забув про грошей дзвін,
Про всі гріхи, що їх душа носила.
46 О, скільки лисих встане з домовин,
Бо через совість, незнанням закуту,
І каяття з них не зняло провин!
49 І знай, що вада відбува покуту
Таку ж гірку, як протилежний гріх.
І там же всушує свою отруту.
52 Тож лиш того я опинивсь між тих,
Кому на плечі люта скупість тисне,
Що в мене вдача не така, як в них».
55 «Ти оспівав нам війни, люттю звісні,
І сліз Йокастиних подвійний струм, —
Сказав співець пастушачої пісні, —
58 Тож плід натхнень Кліо не ствердить дум
Що віра, без якої добре діло —
Ніщо, ввела тебе до вірних в тлум.
61 Раз так, яке ж то сонце чи світило
Роздерло тьму в тобі й ти постернив
На човен рибаря своє вітрило?»
64 І він йому: «Це ти мене привів
На вславлену Парнаську верховину,
А потім і до Бога напутив.
67 Ти діяв так, як той, хто на стежину,
Якою інших поночі веде,
Їм світить, беручи вогонь за спину.
70 Сказав ти: «Час оновлення гряде,
Вертають Правда й перший вік у мирі,
Поріддя сходить з неба молоде».
73 Твій син у віршах, я твій син і в вірі.
Щоб все ти осягнув, додам зусиль
І вкрию фарбою малюнки сірі.
76 Вже сповнивсь світ до океанських хвиль
Христовим словом, ним-бо засівали
Посли святого царства все суціль.
79 Отим твоїм думкам відповідали
Слова, що їхні вчителі вели
І рідними за те мені ставали,
82 Бо в правилах таких святих жили,
Що, як Доміціан почав їх гнати,
Без мене сліз кривавих не лили.
85 Не припиняв я їм допомагати
Увесь земного існування строк,
Вільніших сект одкинувши багато.
88 Ще вів своїх я греків до річок
Фіванських, як прийняв хреста на себе,
Та з боязні приховував свій крок
91 Під маскою поганства більш як треба, —
За цю байдужість четверо століть
Четвертим колом кодував до неба.
94 Нам довгий шлях тут для розмов лежить.
І ти, хто місце, де хвали невгавні,
Мені колись зміг приязно розкрить,
97 Скажи тепер: а де Теренцій давній,
Цецілій, Плавт, Варрон, – де всі вони?
В якому колі мучаться преславні?»
100 І вождь мій: «Персій, я, ще гурт ясний
Із нами, й грек, що музи краснолиці
Йому лиш харч давали чарівний, —
103 Всі в першім колі хмурої темниці
Вчащаємо у думці до гори,
Де пробувають наші годівниці.
106 Там з Антіфоном Евріпід старий
І з Сімонідом поруч Агатона
Ще сила греків славної пори.
109 А з тих, що оспівав ти, – Антігона,
Аргія, Деїфіла, дотепер
Засмучена Ісмена безборонна;
112 Ще й няньку, хлопчик у якої вмер,
Стрічав, дочку Тіресія, Фетіду,
Деїдамію між її сестер».
115 І мова їм урвалася без сліду,
Бо в мурі ми пройшли останній крок
І нам краса відкрилась краєвиду.
118 Служницям першим дня вже вийшов строк,
І п’ята, взявши дишель колісниці,
Підводила розжеврений ріжок,
121 Коли вожай: «Немає тут різниці,
Спішім, як перш, щоб південь не потух,
До прірви обертаючи правиці».
124 За звичкою ми й почали свій рух
Упевнено, а надто як до ладу
З тим згодивсь другий чеснотливий дух.
127 Вони вперед ішли, а я позаду
З їх бесід вчився, як тлумачить слід
Високої поезії відраду.
130 Та, перервавши їм розмови хід,
Враз перед нами дерево постало,
Яке вкривав пахучий ніжний плід.
133 Чим більше в височінь воно сягало,
Тим, як в ялин, коротшало гілля, —
Мабуть, це лізти вгору заважало.
136 А з кам’яного муру, побіля,
Струмок спадав, блискучий та краплистий,
І ним скроплялись зелень і земля.
139 І підійшли під велет ряснолистий
Поети, і почули голос там
Погрозний, владний: «Вам цього не їсти!»
142 І ще: «На святі не своїм устам
Марія, що до всіх любов’ю дише,
Хотіла догодити всім гостям;
145 Колись-то римлянки в воді лиш свіжій
Утіху мали; Даниїл-звіздар
Здобув собі знання, як зрікся їжі.
148
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.