Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Христос явився по дорозі двом
У сяйві невмирущих рис прекрасних, —
10 Так нам явився дух: ішов слідом
В юрбі скорботній, до землі похилій,
І непомітний був для нас цілком,
13 Аж поки мовив: «Мир вам, браття милі!»
І озирнулись ми, і привітав
Його рукою лагідно Віргілій,
16 Сказавши: «Суде істини, направ
Тебе у сонм блаженних душ назавше,
Якої милості мені не дав».
19 «Тож, тіні, як? – він мовив, нас догнавши, —
Бог не пуска вас до небес своїх,
Хто ж вас провів сюди, угору знявши?»
22 І вчений: «Придивись до знаків тих,
Що ангел в цього написав на лобі,
Побачиш – буде він поміж святих.
25 Та, що пряде вам нить, весь час в жалобі,
Не закінчила кужеля життя,
Що дасть Клото, і він іще не в гробі.
28 Його ж душа, сестра твоя й моя,
Не в силі одинока крокувати,
Бо не така зірка, як ти чи я.
31 Тож мушу з пащі Пекла мандрувати,
Веду його і буду скрізь вести,
Аж доки стане вміння керувати.
34 Але скажи, напевне, знаєш ти:
Чому гора здригнулась в землетрусі
І крик зчинивсь до моря з висоти?»
37 Мені він у голчане вушко скрусі
Цим запитанням влучив, і жага
Поменшала в надії та спокусі.
40 А той почав: «Оця гора блага
Й на мить з покори небу не виходить,
Інакше б не була його слуга.
43 Ніщо ніяк не може їй пошкодить,
А грюк цей означає, що з землі
Своє в свою оселю Бог заводить.
46 Нема дощів, ні снігу в зимній млі,
Ані роси, ні інею, ні граду,
Коли минути три вузькі щаблі.
49 Тут неба хмари не беруть в обладу,
Окремі чи густі, ні блискавки,
Ні Тавманта дочка, легка на зраду.
52 Сухої пари-бо не йдуть струмки
Над східці, об які спирає ноги
Осяйний брамник, до Петра близький.
55 Тремтять, можливо, низ гори й відроги,
Бо вітер глибочінь земну лиша,
Та поштовхи безсилі над пороги.
58 Гора ж тоді тремтить, коли душа
Підводиться, очищення відчувши,
Й під наші співи в небо вируша.
61 Коли вона, покути строк відбувши,
Спонукується волею іти
Й радіє, справжню волю осягнувши,
64 Бо доти прагненням до чистоти
Карала Божа правда душі кволі
За потяг до гріховної мети.
67 Я, лежма зносячи нестерпні болі
П’ять сотень літ і більше, враз відчув
Можливість звіритись свободній волі.
70 Тоді-от землю поштовх і струснув,
І стали Господа молить блаженні,
Щоб ласку він свою й на них звернув».
73 Так мовив він. І радощі вогненні
Мене тут охопили, й не скажу,
Які приніс він втіхи нескінченні.
76 І мудрий вождь: «Із слів твоїх суджу,
Які навколо вас сітки й закови,
Чом раді всі, як пройде хтось межу.
79 Та хто ти був? Я слухати готовий.
Чом ти лежав століттями, промов,
Щоб я усе збагнув з твоєї мови».
82 «В добу, як добрий Тіт карати йшов
З помогою найвищого владики
За продану Іскаріотом кров,
85 Я титул ніс незмінний і великий, —
Одмовив він, – прославленим митцем
Вважався я, та був у вірі дикий.
88 Такий я хист мав, що своїм співцем
Мене, тулузця, визнав римський форум
Та ще й оздобив миртовим вінцем.
91 Ще й досі Стація всі славлять хором:
Співав про Фіви й за Ахілла взявсь,
Але в дорозі впав під другим твором.
94 Мій запал тим жаринам розкривавсь,
З яких вогонь священний пломениться,
Що в сотнях серць раніше розгорявсь.
97 Кажу про «Енеїду», – годівниця
І мати це в поезії мені,
Без неї в мене все було б дрібниця.
100 За те, щоб жити в ті щасливі дні,
Коли Віргілій жив, я б дав охоче
Сонцевий строк в обителі ясній».
103 Віргілій повернув до мене очі,
Немовби мовчки наказав: «Мовчи!»
Та воля може не усе, що хоче.
106 За почуттями сміхи та плачі
Так швидко йдуть, що з воль найбільш висока
Не завжди встигне піднести бичі.
109 І я, мов той, хто хитро мружить око,
Всміхнувсь, а він у вічі подививсь,
Бо частка видна в них душі глибока,
112 І: «Боже, дай, щоб вдало закінчивсь, —
Сказав, – твій задум, та чого несмілий
У тебе відблиск усмішки з’явивсь?»
115 Я опинився між двома, безсилий,
Бо той забороняв, благав же цей, —
Тож я зітхнув, і мій учитель милий
118 Збагнув мене і: «Ти не бійсь речей, —
Він мовив, – бо схвильований він дуже.
З’ясуй цікаве для його очей».
121 І я тоді: «Ти, стародавній душе,
Дивуєшся, що посмішку зустрів,
Та я ще більш твої здивую уші:
124 Отой, хто вгору зір мені підвів,
Це й є Віргілій, в кого ти навчався
Оспівувати смертних і богів.
127 Отож, коли в чому ти сумнівався,
То сумніви свої, прошу, відкинь —
Із збігу я кумедного сміявся».
130 Учителю, подавшись на ступінь,
Припав до ніг він, той же мовив: «Брате,
Згадай, що тінь ти сам і бачиш тінь».
133 І він, підводячись: «Таке багате
В мені чуття до тебе збереглось,
Що я забув становище закляте,
136 Вважаючи мару за справжнє щось».
ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ДРУГА
1 Уже лишився ангел десь за нами,
Той ангел, що вказав нам дальший шлях
І на моїм чолі торкнувся плями,
4 І ті, що правду носять у думках,
Сказали ніжним голосом: «Блаженні…»
Ще й «жаждущії» – та й по цих
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.