Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
У перший вік, що золотим був віком,
Для спраги ж не вода текла – нектар.
151 Хреститель сарану їв з медом диким,
В пустелі живши, віддалік од міст,
І став таким славетним та великим,
154 Як свідчить нам святий євангеліст».
ПІСНЯ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТЯ
1 Тоді, як в зелень зором я впивався,
Мов той, хто вік пустив намарно свій,
Бо на пташок безглуздо любувався,
4 За батька більший мовив: «Сину мій,
Ми маєм скористатись зараз саме
Нам даним часом, – тож ходім хутчій».
7 І зір я й крок повів за мудрецями,
Й не довелося докладать зусиль, —
Так захопивсь я їхніми речами.
10 Але з плачем співання, звідусіль
«О господи, устні мої!» почуте,
Вливало в серце радощі та біль.
13 «Мій ніжний батьку, що це може бути?» —
Спитав я, й він: «Це тіні у сльозах,
Мабуть, розв’язують вузли покути».
16 Немов юрба прочан в святих думках,
Не зупиняючись, лиш погляд кине,
Коли хто-небудь перетне їй шлях,
19 Так натовп мовчазних побожних тіней,
Догнавши нас, випереджав, легкий,
Занурений у почуття єдине.
22 Запали темні очі, вид різкий
У всіх здавався, висохлий, здрібнілий,
І шкіра обтягала їм кістки.
25 Навряд, щоб отакий худий та білий
Став Ерісіхтон, як, на кістяка
Змарнівши, падав з голоду без сили.
28 Подумав я: «Єрусалим така
Сповняла, мабуть, людність тої ночі,
Коли Марія з’їла хлопчака».
31 Були мов персні без каміння – очі.
Хто ж «ОМО» бачить на людськім лиці,
Той скрізь би «М» розпізнавав охоче.
34 Не відаючи, в чому корінці,
Хто б думав, що плоди й вода пахучі
Виснажують жаданням душі ці?
37 Я дивувавсь, чого вони худючі,
Чому покров їх шкіри лусковий, —
Пояснення ховалось ніби в тучі.
40 Та із глибин своєї голови
Цікава тінь на мене поглядала
Й гукнула враз: «О радість, ти живий?»
43 Нікого жодна з рис не нагадала,
А з голосу її я все згадав,
Що в себе жадна худина забрала.
46 З тієї іскри в мене спомин встав
Про губи, висхлі тут з тяжкого посту,
І я тоді Форезе упізнав.
49 «О, не зважай на люту цю коросту, —
Благав він, – що знебарвлює мене,
На тіло, нині без ваги та зросту.
52 Скажи, щоб все було мені ясне,
Про себе й тіні ці, що йдеш із ними,
Промов мені слівце хоча б одне».
55 «Твоє обличчя, що я змив гіркими,
Коли помер ти, варте знов цього, —
Я відповів, – із змінами тяжкими.
58 Та, бога ради, схудли ви чого?
І не питай причин мого приходу, —
В думках про це не вимовиш того».
61 І він: «Спадаючи на листя й воду,
Тут сила потаємна та блага
Гріховну нам знесилює природу.
64 Юрбу, що в плачі й співах не ляга,
Бо встигнув рот багато зла накоїть,
Тут очищають голод і жага.
67 Бажання їсти й пити непокоїть
Їм дух, коли зачують, як пахтять
Плоди та рідина, що зілля поїть.
70 Під дерево ідуть себе терзать,
Щораз вертають на нові страждання…
Кажу: «страждання», «втіха» б мав сказать.
73 Ця ж воля, що сюди веде з блукання,
Звела Христа до зойку: «Боже мій!», —
Коли Він кров’ю відкупляв сконання».
76 І я: «Форезе, нас в земній пітьмі
Лишив, на кращий світ її змінявши,
Ти літ із п’ять – так згадую в умі.
79 Якщо ти навіть доживав, не мавши
Гріхів нових, аж поки став на путь,
Себе стражданням з Богом поєднавши, —
82 То як ти встиг цю вишину здобуть?
Гадав зустрінутися я з тобою
Там, де покуту рік за рік здають».
85 А він мені: «Це плачем та журбою
Моя подбала Нелла влити сил
В полин солодкий тужного напою.
88 Й відколи я зійшов з землі у діл,
А тіло сповила смертельна тиша,
Звільнити з місць, де ждуть, і з інших кіл.
91 Тим Богові приємніша й рідніша
Вона, хто сльози безутішно ллє,
Чим у своїй чесноті самітніша.
94 В Сардинії в Барбаджі – й там своє
Пристойніший жіноцтво вигляд має,
Як в цій Барбаджі, де мій дім ще є.
97 Знай, любий брате, – скоро час минає:
Коли цей день, що в небесах стоїть,
Утечі з пам’яті ще не зазнає,
100 З амвонів скрізь під тягарем страхіть
Осудять безсоромних флорентинок
І їхню звичку персами світить.
103 Чи треба варварок та сарацинок,
Щоб не ходили з голими грудьми,
Лякати карами за цей їх вчинок?
106 Коли ті соромітниці самі
Дізнаються, що ждало їх за гулі,
Завиють, наполохані, зі тьми.
109 Бо посмутяться у посмертнім гулі
Раніше, як змужніє те маля,
Що нині мирно спить під «люлі-люлі».
112 Та, брате, бачиш, що не тільки я,
А й всі цікавляться, щоб ти відкрився,
Бо в тебе тіло сонце затуля».
115 А я на це: «Коли б ти в пам’ять вбився,
Згадав би дружбу давньої пори,
То тут од прикрощів би й не дивився.
118 Оцей, що стежку вказує, старий,
З життя мене поніс на край дороги,
Коли був повен лик цього сестри, —
121 Й на сонце показав: – З його помоги
Помандрував до справжніх я мерців
Зі справжнім тілом, що несуть ці ноги.
124 Підтримав він, до сходів цих привів
По стежці на верхів’я таємниче,
Яке спрямляє в вас, що світ скривив.
127 Він мовив, що мене до Беатріче
Охоче доведе й
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.