Читати книгу - "Пані Язикатої Хати, Ялинка Ясь"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
-Як? Мені Лукерія розповіла, що два рази навколо дуба…
-Напевно ти з колами наплутала, - припустив лісник, - «звір» нервував, відчував свою мітку, але втратив тебе. Довелося відпустити його на волю. Добре, що встиг!
-Так, а як саме ти мене лікував? Чимось мазав…
-Нічого особливого я не робив, змастив шию настоєм трав, який мати дала. Він зняв гарячку.
-А що було б якщо...
-Що-що, за ідеєю ти мала знайти «звіра» і вступити з ним в шлюбні ігри. Він на це розраховував.
-Він? Не ти? Хіба ви не єдине ціле? – здивувалася Стьопка.
-І так, і ні. Не питай, це складно.
-Як це «не питай»? - обурилася жінка, - я не хочу, щоб мене мітили, не треба мені цих шлюбних ігор!
-А що робити? - знизав плечима, - змирись!
-Та йди ти!
-Не дуйся. Але ти справді наша. А від двох нікуди не дінешся.
-Яке щастя! - Степанія гримнула чашкою об стіл і схопилася з місця, - я сама зроблю вибір! І твій ведмідь на цей вибір не вплине!
-Як знаєш, - усміхнувся поблажливо, - більше ні про що не спитаєш?
-Спитаю! Як тебе звати? Що за безглузде по-батькові у нашого мера?
-Дякую за комплімент! - зареготав ведмідь, - Гор! Мене звуть Гор, дякувати матусі.
«І хочеться, і колеться і матінка не велить»
-Гор... А знаєш, тобі підходить. Чоловік-гора ти і є! - сказала Стьопка, вдавано заспокоївшись. Сіла, поправила халат і спитала з сарказмом у голосі, - ти завжди такий здоровенний був, чи підріс, коли ведмедиком став?
Лісник заскреготів зубами, полоснув поглядом.
-Єхидна, так?
-Ага. Зоопарк, - і показала ведмедеві язика. Він посміхнувся, відчувши, що ця лайка йому приємна. Хоч вічність би так сидів, балакав із нею! Нехай, що завгодно каже, аби поряд була! Та й щоб сто один день якнайшвидше минув, відкривши доступ до сокровенного. У її виборі він не сумнівався.
-У тебе теж рідкісне ім'я. Не чув, щоби так жінок називали. Що, тато мріяв про сина? - І підморгнув.
-Не вгадав! - хмикнула жінка, - все набагато смішніше, розповісти?
-Давай!
-Мій тато поляк. У ранньому дитинстві він із батьками переїхав сюди з Польщі. А коли мешкав там, його виховувала тітка по батьківській лінії. Звали її тітка Фаня.
Лісник не стримав смішок.
-Можеш іржати, не соромся, - дозволила Стьопка, - я звикла, це і справді смішне ім'я. Так ось. Тітка Фаня дуже любила батька, він, загалом, відповідав їй тим самим. А коли народилася я, тато заявив, що я – вилита вона і звати мене будуть не інакше, як Стєфча.
-Стєфча? – здивувався чоловік.
-Ага, так воно, здається, звучить польською. Мама розкричалася, тато образився. Посварилися. Цілий місяць не розмовляли. У результаті прийшли до того, що назвуть мене Степанією, на український лад і тато заспокоївся.
-Так, вміють наші батьки зіпсувати життя дітям! Дражнили у школі?
-Бувало… - кивнула.
-Боввани!
-Ага. А тато на мене завжди Фаня казав. Добре, що на подвір'ї не чули, бо за Фаню мені дісталося б ще не так.
-А мама як тебе називає?
-Мама зве виключно повним ім'ям, таким чином, продовжуючи протистояти батькові. Не може йому ніяк пробачити, - Стьопка посміхнулася, - вони хороші, люблять один одного, моє ім'я – це єдине, що внесло розбрат у сім'ю.
-Я називатиму тебе Стєшею, - заявив Гор.
-Та називай, як хочеш, після Фані мені нічого не страшно, - засміялася.
-Розкажи про себе, - попросив через якийсь час, - як ти жила, ким працювала? Чому не приїжджала так довго?
-Я... одружена була, - відповіла тихо, наче соромилася цього факту, - і приїхала тільки тому, що пішла від чоловіка. Нема було куди податися. Моє повернення – справа випадку.
-І як звати козла, якому треба потиснути руку, за те, що не втримав такий скарб?
-Годи тобі, скарб. Знав би мене краще, так не вважав.
-Чому ж?
-Дружина з мене, прямо тобі скажу - не вау! - і почала загинати пальці: - готувати не вмію, гладити - не вмію, прибирати - ненавиджу! Що ще? - задумалася.
-А що ще? - мужик так уважно слухав, навіть смішно стало.
-Ну... сплю вдень, вночі працюю. Подружній обов'язок, кх-м, - відкашлялася, - із цим, коротше, теж не зрослося.
-Як цікаво, - Гор подався вперед, - голова болить?
-Ні, голова не болить, - Стьопка не оцінила жарт, нервово покрутилася в кріслі, очі відвела, - просто не хотілося.
-Чому?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пані Язикатої Хати, Ялинка Ясь», після закриття браузера.