Читати книгу - "Історія Лізі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
(Ось де справжня причина)
1
Тепер Лізі не відчувала страху, і її скороминущий перехід до зачудованого подиву швидко змінився нападом нестямної люті. Вона припаркувала БМВ перед зачиненими дверима сараю і розмашистою ходою попрямувала в дім, запитуючи себе, чи не знайде послання від свого нового друга біля дверей на кухню або парадних дверей. Вона не мала найменшого сумніву в тому, що послання буде, і не помилилася. Білий конверт був застромлений між дверима чорного ходу та одвірком. Затиснувши сигарету між зубами, Лізі розірвала конверт і розгорнула єдиний аркуш паперу, який був у ньому. Лист був надрукований на машинці.
«Місус, пробачте мені, що я це зробив, я люблю тварин, але ліпше пришити вашого кота, ніж вас. Я не хочу завдати вам шкоди. Я вас не скривджу, але ви повинні зателефонувати за номером 412-298-8188 і сказати тому чоловікові, що віддасте папери, про які ми з вами говорили, бібліотеці, якою керує він. Я не радив би вам баритися з цією справою, місус, а тому зателефонуйте йому сьогодні о восьмій вечора, а він потім подзвонить мені. Закінчімо цю справу так, щоб мені не довелося кокнути більше нікого, крім вашого любого котика, якого мені дуже шкода, повірте.
Ваш друг
Зак
P.S. Я на вас анітрохи не розгнівався за те, що ви мене послали на Три літери.
Я знаю, ви були в поганому гуморі».
Лізі подивилася на З, з якого починалося вигадане ім’я її нового друга, й згадала про Зорро,[33] який мчить на коні крізь ніч, а його плащ майорить за ним. Її очі зволожилися. На мить їй здалося, що вона плаче, але вона одразу зрозуміла, що очі в неї засльозилися від диму. Сигарета у неї в зубах згоріла до фільтра. Вона виплюнула її на цегляну бруківку алеї й розтерла підбором. Подивилася на високий дощаний паркан, який оточував її заднє подвір’я… хоч він був поставлений лише для симетрії, бо вони мали сусідів тільки з півдня, ліворуч від Лізі, яка тепер стояла біля своїх дверей чорного ходу з обурливим, надрукованим із помилками посланням від «Зака Мак-Кула» — його довбаним ультиматумом — у руці. По той бік дощаного паркану жили Ґеловеї, і Ґеловеї держали з півдесятка котів, яких у цих лісах називали «коморними котами». Вони часом робили набіги на подвір’я Лендонів, надто коли нікого з них не було вдома. Лізі не мала жодного сумніву, що в її поштовій скриньці урвалося життя одного із коморних котів Ґеловеїв, і так само вона не сумнівалася, що за кермом того «ПТ Крузера», з яким вона розминулася незабаром по тому, як позамикала всі двері на обійсті Аменди й від’їхала від її будинку, сидів не хто інший, як Зак. «ПТ Крузер» їхав на схід і виїхав їй назустріч майже з променів призахідного сонця, а тому вона була неспроможна добре його роздивитися. Мерзотник навіть мав нахабство привітати її помахом руки. Привіт, місус, я залишив вам невеличкого подарунка у вашій поштовій скриньці. А вона ще й махнула рукою йому у відповідь, бо так годилося робити тут, у Стіксвілі.
— Ти, покидьок, — прошепотіла вона, така люта, що навіть не знала, кого проклинає, Зака чи божевільного інкунка, який нацькував Зака на неї. Та оскільки Зак так передбачливо залишив їй телефонний номер Вудбоді (вона одразу впізнала код Пітсбурґа), то вона тепер знала, з ким говоритиме насамперед, і, треба сказати, з нетерпінням чекала цієї розмови. Але перш ніж говорити нехай гам із ким, вона мала зробити одну неприємну, але необхідну домашню справу.
Лізі запхала листа від «Зака Мак-Кула» у задню кишеню джинсів, доторкнувшись до невеличкого Амендиного блокнота з її такими цінними спостереженнями і навіть цього не помітивши, й дістала ключі від свого будинку. Вона ще була надто люта, аби помічати нехай там що чи про щось подумати, наприклад про те, що на листі могли залишитися відбитки пальців того, хто його підкинув. Не думала вона й про те, щоб зателефонувати до офісу окружного шерифа, хоча раніше такий намір у неї був. Лють звузила напрямок її практичного мислення, і він став не ширшим, аніж промінь ліхтарика, який вона використала для того, щоб зазирнути в поштову скриньку, і тому в її найближчих планах тепер були перед нею лише два завдання: подбати про мертвого кота, а потім зателефонувати Вудбоді і сказати йому, щоб він подбав про «Зака Мак-Кула». Звелів йому зупинитися. Або якось інакше.
2
З-під своєї кухонної зливальниці вона дістала двоє помийних відер, кілька чистих ганчірок, старі ґумові рукавички «Плейтекс» і пакет для сміття, який запхала до задньої кишені джинсів. Вона вичавила «Топ Джоб» в одне з відер і наповнила його гарячою водою, використавши ручне пристосування спрея для зливальниці, щоб швидше утворилася мильна піна. Потім вийшла надвір, зупинившись тільки для того, щоб узяти щипці з ящика, який Скот називав шухлядою для кухонного начиння, — то були дуже великі щипці, якими вона користувалася в тих рідкісних випадках, коли смажила тушу на рожні. Сама того не помічаючи, вона мугикала рядок із «Джамбалаї», коли робила цю неважку, але брудну роботу: «Сину гармат і сурми, повеселімось на березі моря ми!»
Повеселімось. А й справді.
Вийшовши надвір, вона наповнила друге відро зі шланґа, а тоді рушила під’їзною алеєю з відром у кожній руці, з ганчірками через плече, з однієї задньої кишені її джинсів стриміли щипці, а з другої виглядав пластиковий пакет для сміття. Коли вона підійшла до поштової скриньки, то поставила відра на землю й наморщила носа. Чи вона справді чула запах крові, чи то була тільки гра уяви? Вона зазирнула у скриньку. Але нічого не побачила, світло туди майже не проникало. «Треба було принести ліхтарика», — подумала вона, але хай вона буде проклята, якщо повернеться його взяти. Вона приготувала себе до цієї роботи і повинна зробити її негайно.
Лізі просунула щипці у скриньку і стала там мацати, поки не відчула під ними щось не дуже м’яке і не дуже тверде. Вона розкрила їх так широко, як тільки змогла, потім стиснула і потягла вгору. Спочатку нічого не відбулося. Потім кіт — а власне, відчуття ваги на кінці її руки — став повільно посуватися вгору. Щипці зісковзнули з нього і клацнули, стулившись докупи. Лізі витягла їх назовні. На стулених кінцях, які Скот завжди називав «клешнями», була кров і кілька сірих волосинок. Вона пригадує, як сказала
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія Лізі», після закриття браузера.