Читати книгу - "Пси господні, Марчін Швьонтковський"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
– Божа воля відкривається не через світ, а через Святе Письмо і Святий Церков.
– Святий Церков! Святий Церков складається з людей, а люди помиляються і грішать. Це, однак, площина, в якій ми, безумовно, не погодимося, як лютеранин з католиком. Повертаючись до знання, невже ви не вважаєте, що через розвиток мудрості, зрозумілою як розуміння певних аспектів матеріального світу, може відбуватися і духовний розвиток? Здобуваючи знання про творіння Божі, а відтак і про людину, чи не сприяємо ми розквіту віри? Хоча б через благоговіння і ствердження досконалості творіння?
– Вважаю, професор погодився б, що зло походить не від Бога, а від вільної волі людини, яким би не було її джерело. Якщо це так, то ніхто не може гарантувати, що людина у своєму нав'язливому прагненні до пізнання не заглибиться в ті сфери, в які вона не повинна заглиблюватися. Творіння може бути досконалим, але людські істоти, заплямовані первородним гріхом, безумовно, не є досконалими, і тут відкривається простір, який може заселити сатана. Професор каже, що заглиблюючись у сутність людини, можна наблизитися до сутності Бога. Я думаю, що досліджувати сутність людини – це насправді досліджувати гріх, з якого може вийти мало доброго. Тому треба прагнути пізнати Бога, а Бог пізнається тільки через віру. Не знання, а віра. Справжня і непохитна віра.
– Тобто ви ніяк не вірите, що природа, як би ми її не сприймали, також може бути божественним одкровенням?
– Це не питання віри, це просто факт.
– І справді, хіба певні... події та явища, які останнім часом стають все більш поширеними в цьому світі, не змушують вас замислитися? Чи не роблять вони природу як Боже творіння набагато цікавішим предметом вивчення, ніж незбагненну природу божественного?
Еркісія наїжачився, як борсук, на якого накинулися собаки.
– Ні, я так не думаю, – відповів він, ретельно добираючи слова. – Я також не знаю, про які явища говорить професор. Бо я не думаю, що він говорить про Реформацію чи війну?
– Ні, ні, звичайно ж, ні. З іншого боку, напевно, важко було не помітити, особливо ордену проповідників, домініканцям, які були в курсі новин, що стався певний... поворот, назвемо його, алхімічний.
Запала незручна, стікаюча гноєм тиша, яка резонувала в м'якому від спеки повітрі, наче дзвін. Вона тривала довгу мить.
– Я не маю жодного уявлення, про що говорить професор, – нарешті промовив Еркісія, його голос звучав хрипко і невпевнено.
Андреае зітхнув.
– Шкода, дуже шкода. Думаю, ми могли б багато чому навчитися один від одного, отче. Шкода, що отець цього не бачить або не хоче бачити. Ну, гаразд. – Він потер руки. – Ми тут дискутуємо, а час спливає. Я не приховую, що радий вас бачити, не в останню чергу через можливість поговорити.
– Справді?
– Справді. Отець справедливо зауважив, що зв'язатися з вами не складно, зважаючи на невелику відстань звідси до Майнца. Однак ви не згадали, що базиліка святого Домініка більше не є базилікою і перетворилася на фортецю, як і все місто, куди я не можу послати нікого з моїх людей. Натомість пошлю отця. З посланням до самого Серафіна Секкі.
– Я не хлопчик на побігеньках, – холодно відповів домініканець.
– Ні, отець ним не є, і я не вважаю отця таким, – відповів професор з глузливою посмішкою, ніби хотів довести йому, що це зовсім не так. – Але ви все одно передасте повідомлення. Тож скажіть своєму генералові наступне: Я запрошую вас до Вюрцбурга для відвертої, відкритої дискусії. І ви, і ми можемо багато чому
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пси господні, Марчін Швьонтковський», після закриття браузера.