Читати книгу - "Історія Лізі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Вона сіла в машину, поклала ключі своєї великої сестрички Менди-Кролика в бардачок і виїхала заднім ходом із під’їзної алеї. Коли вона це зробила, промені призахідного сонця відбилися від чогось блискучого в неї за спиною й освітили дашок автомобіля. Від несподіванки Лізі натиснула на гальмо, подивилася назад через плече й побачила срібну лопату. УРОЧИСТА ЦЕРЕМОНІЯ ЗАКЛАДИН БІБЛІОТЕКИ ШИПМЕНА. ЛІЗІ потяглася рукою назад, доторкнулася до дерев’яної ручки й відчула, як її розум трохи заспокоївся. Вона подивилася перед собою в обидва боки понад чорним асфальтом, нічого особливого не побачила й повернула машину в напрямку свого дому. Місіс Джонс сиділа в себе на ґанку й привітально підняла руку. Лізі помахала своєю, відповідаючи на її привітання. Потім знову потяглася рукою між задніми сидіннями свого БМВ і вхопилася за держално лопати.
11
Якщо вона хоче бути чесна сама з собою, подумала вона на самому початку своєї короткої поїздки додому, то мусить визнати, що її більше лякають ці спогади, які повертаються знову й знову, — більше лякає відчуття того, що все відбувається знову, відбувається тепер, — аніж могла б її налякати думка про те, що сталося чи не сталося з нею в ліжку перед самим сходом сонця. Це, зрештою, вона могла пояснити (майже… могла) напівсном стривоженого розуму. Але вона так давно не думала про Ґерда Аллена Коула, і якби хтось запитав у неї, як звали Скотового батька або де він працював, вона чесно відповіла б, що не пам’ятає.
— У корпорації ЮС-Ґіпсум, — сказала вона. — Але Скажений називав це ЮС-Ґіпум. — А потім майже прогарчала низьким і сповненим люті голосом. — Зупинися тепер. Годі вже тобі. Просто зупинися й замовкни.
Але чи може вона зупинитися? У цьому вся проблема. І це важлива проблема, бо не лише її покійний чоловік терпів від болючих і жахливих спогадів. Вона відгородила певним різновидом психічної завіси ЛІЗІ-ТЕПЕР від ЛІЗІ-РАННІ РОКИ і завжди думала, що ця стіна дуже міцна, але сьогодні вона в цьому засумнівалася. Безперечно, що в ній були дірки і якщо крізь них подивитися, то ви ризикуєте побачити по той бік речі в червонястому тумані, які, можливо, вам би не хотілося бачити. Ліпше було не дивитися, так само, як ото не рекомендується дивитись на себе в дзеркало після того, як споночіє, якщо в кімнаті не увімкнені всі лампочки, або їсти
(нічну їжу)
апельсин чи полуниці по заході сонця. Деякі спогади є нормальними, але інші — дуже небезпечні. Ліпше жити в теперішньому часі. Бо якщо ти чіпляєшся за хибний спогад, ти можеш…
— Можеш що? — запитала себе Лізі сердитим, уривчастим голосом і додала одразу: — Я не хочу знати.
«ПТ Крузер», що їхав назустріч, вискочив із променів призахідного сонця, і чоловік за кермом помахав їй рукою. Лізі махнула йому у відповідь, хоч не могла пригадати жодного зі своїх знайомих, які мали б «ПТ Крузера». Проте це не мало значення, тут, у Стіксвілі, усі завжди відповідали на привітання рукою; такими були правила чемності в цій місцевості. Усе одно її розум блукав десь-інде. Хай там як, а вона не могла дозволити собі відкинути всі свої спогади тільки тому, що вона неспроможна
(Скот у кріслі-гойдалці, нічого, крім очей, тоді як надворі завиває вітер, убивчий вітер, що долітає сюди з Єлоунайфа)
дивитись на певні речі. Не всі вони також губляться в червонястому мареві; деякі заховані у її власній розумовій книжковій змії і цілком досяжні. Усе пов’язане з проблемою булів наприклад. Хіба Скот якось не надав їй цілком вичерпні відомості на тему булів?
— Так, — відповіла вона власним думкам, опускаючи щиток, щоб захистити очі від призахідного сонця. — У Нью-Гемпширі. За місяць до того, як ми одружилися. Але я не пам’ятаю точно, де саме він це зробив.
Те місце називалося «Оленячі роги».
Ну, гаразд, гаразд, велике діло. «Оленячі роги». І Скот назвав ту подорож їхнім раннім медовим місяцем чи якось так…
Напередпережитим медовим місяцем. Він каже, що це їхній напередпрожитий медовий місяць. Він каже: «Ну ж бо, люба моя дитино, пакуй речі й бери ноги на плечі».
— А коли люба дитина запитала, куди ми їдемо… — прошепотіла вона…
І коли Лізі запитує, куди ми їдемо, він каже: «Ми це знатимемо, коли туди приїдемо». І вони їдуть. Але небо стає білим, і по радіо повідомляють, що буде сніг, хоч яким це видається неймовірним, коли листя ще на деревах і тілько-но починає опадати…
Вони поїхали туди, щоб відсвяткувати продаж накладу «Порожніх демонів» у м’якій обкладинці, жахливої, моторошної книжки, яка дала змогу Скотові Лендону вперше пробитися у списки бестселерів і зробила їх багатими. Вони були там єдиними гостями, як з’ясувалося. І був там незвичайно ранній осінній снігопад, справжня снігова завірюха. У суботу вони стали на лижви і здійснили прогулянку в ліс, де сіли відпочити
(під деревом ням-ням)
сіли під деревом, під якимсь особливим деревом, і він закурив сигарету й сказав, що має їй щось розповісти, щось не дуже приємне, і якщо це змінить її намір одружитися з ним, то йому буде дуже прикро… який там біс прикро, це зламає йому його хрінове серце, але…
Лізі круто звернула до самої бровки Шосе 17 і зупинила машину, здійнявши з-під коліс і залишивши за собою хмару куряви. День був ще світлий, але якість його світла стала змінюватися, воно перетворювалося на те оксамитове, серпанкове, незвичайне світло, яке є виключною якістю червневих вечорів у Новій Англії, на ту літню заграву, яку так добре пам’ятають усі дорослі, чиє дитинство минуло на північ від Массачусетса.
Я не хочу повертатися до «Оленячих рогів» і до того вікенду. Не хочу повертатися до снігу, який здавався таким казковим, не хочу повертатися під дерево ням-ням, під яким ми їли сандвічі й пили вино, не хочу повертатися до ліжка, яке ми ділили в ту ніч, і до тих історій, які він мені розповів, — до стільців, булів та божевільних батьків. Я так боюся, що ці спогади примусять мене побачити те, чого я не хочу бачити. Будь ласка, не треба.
Лізі усвідомила, що повторює цю фразу тихим голосом, знову й знову:
— Не треба. Не треба. Не треба.
Але вона вже вирушила на пошуки булів, і було, либонь, уже пізно казати
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія Лізі», після закриття браузера.