Читати книгу - "Кувала Зозуля, Джоан Роулінг"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ти розмовляв з Рубеном? — холодно спитав Лендрі, прожувавши шматочок террина.
— Так, домовилися, що я підійду в другій половині дня і допоможу йому розібратися в усіх депозитах і кредитах.
— Джоне, я тут розпитував вашого дядька про ранок напередодні Лулиної смерті. Про час, коли він провідував вашу мати,— повідомив Страйк.
Бристоу глянув на Лендрі.
— Мені цікаво, що ви тоді казали і робили,— провадив Страйк,— бо, за словами шофера, який віз її потім з материної квартири, Лула здавалася засмученою.
— Ще б пак,— різко відповів Лендрі.— У її матері рак.
— Але операція, яку їй щойно зробили, мала її зцілити, хіба ні?
— Івет щойно пройшла через гістеректомію. Їй було дуже боляче. Я не сумніваюся, що Лула стривожилася, побачивши матір у такому стані.
— Ви довго розмовляли з Лулою?
Запала коротенька пауза.
— Трохи потеревенили.
— А ви двоє розмовляли між собою?
Бристоу і Лендрі глянули один на одного. Повисла довша пауза — на кілька секунд, а тоді Бристоу відповів:
— Я працював у кабінеті. Чув, як зайшов Тоні, чув, що він говорив з мамою і Лулою.
— І ви не зазирнули привітатися? — спитав Страйк у Лендрі.
Лендрі втупив у нього злісний погляд бляклих очей між світлими віями.
— Знаєте, містере Страйк, а тут ніхто не зобов’язаний відповідати на ваші питання,— сказав він.
— Звісно ж, ні,— погодився Страйк і поставив у записнику закарлючку. Бристоу дивився на дядька. Лендрі ніби передумав.
— У відчинені двері кабінету я побачив, що Джон з головою в роботі, й не захотів його відривати. Я трохи посидів з Івет у її кімнаті, але вона була сонна від знеболювального, тож я лишив її з Лулою. Я знав,— додав Лендрі зі слабкою тінню злості,— що Івет надавала Лулі перевагу перед усіма іншими.
— Записи Лулиних телефонних розмов показують, що вона багато разів дзвонила вам після того, як пішла з квартири леді Івет.
Лендрі почервонів.
— Ви говорили з нею по телефону?
— Ні. Я ввімкнув на мобільному режим «без звуку» — запізнювався на конференцію.
— Але ж він вібрує, ні?
Страйкові було цікаво, яке питання змусить Лендрі піти. Він був певний, що адвокат уже близький до того.
— Я глянув на телефон, побачив, що дзвонить Лула, і вирішив, що це почекає,— коротко відповів Лендрі.
— І ви їй не передзвонили?
— Ні.
— І вона не лишила вам повідомлення, де пояснила, про що хотіла поговорити?
— Ні.
— Але хіба це не дивно? Ви щойно бачилися з нею у її матері й кажете, що нічого важливого не обговорювали; а потім вона значну частину другої половини дня намагається з вами зв’язатися. Чи не здається, що вона хотіла повідомити вам щось нагальне? Або продовжити розмову, яку ви мали у квартирі?
— Лула була з тих дівчат, які по тридцять разів дзвонять одній людині через якусь дрібницю. Вона була балувана. Чекала, що люди аж підстрибуватимуть, щойно побачать її ім’я.
Страйк глянув на Бристоу.
— Вона була — іноді — не без того,— пробурмотів її брат.
— Як думаєте, Джоне, ваша сестра була засмучена лише тому, що мама після операції почувалася недобре? — спитав у Бристоу Страйк.— Її водій, Кіран Коловас-Джонс, відзначав, що з квартири вона вийшла в абсолютно іншому настрої.
Не встиг Бристоу відповісти, як Лендрі, покинувши їжу, підвівся й почав надягати пальто.
— Коловас-Джонс — це отой дивний кольоровий хлопець? — спитав він, згори вниз дивлячись на Страйка та Бристоу.— Який хотів, щоб Лула влаштувала його моделлю чи актором?
— Так, він актор,— підтвердив Страйк.
— Так. На день народження Івет, ще до її хвороби, у мене виникла проблема з машиною. Лула з тим чоловіком заїхала по мене, щоб відвезти на святкову вечерю. Більшу частину шляху цей Коловас-Джонс і так, і сяк умовляв Лулу, щоб вона домовилася з Фреді Бестиґі про прослуховування для нього. Дуже липучий парубок, з надзвичайно фамільярними манерами.
Звісно ж,— додав він,— що менше я знав про особисте життя своєї прийомної племінниці, то краще, як на мене.
Лендрі кинув на стіл двадцятифунтову купюру.
— Чекаю на тебе в офісі якнайшвидше, Джоне.
Він явно очікував на відповідь, але Бристоу не звернув уваги. Розширеними очима він дивися на фото у статті, яку Страйк читав, поки не прийшов Лендрі; світлина зображувала молодого чорношкірого солдата у формі Другого батальйону Королівського стрілецького полку.
— Що? Так. Я швидко повернуся,— неуважно відповів Бристоу дядькові, який холодно дивився на нього.— Вибачте,— додав Бристоу, звертаючись до Страйка, коли Лендрі вже пішов.— Просто у Вілсона — у Дерика Вілсона, ну, охоронця — племінник служить в Афганістані. На якусь мить мені... боронь Боже... але це не він. Інше прізвище. Ця війна — це якийсь жах, правда? Чи воно варте усіх тих смертей?
Страйк посунув протез так, щоб менше на нього тиснути,— прогулянка парком аж ніяк не полегшила болю у куксі,— і пробурмотів щось нейтральне.
— Давайте пройдемося,— запропонував Бристоу, коли вони доїли.— Хочу подихати свіжим повітрям.
Бристоу обрав шлях навпростець, через газони. Страйк сам так не пішов би — ходити по траві йому було важче, ніж по асфальту. Коли проминали меморіальний фонтан Діани, принцеси Вельської, де довгим жолобом з корнволльського граніту жебоніла, сюрчала і дзюрчала вода, Бристоу раптом оголосив — ніби Страйк його питав:
— Ніколи Тоні не любив мене. Йому більше подобався Чарлі. Люди казали, що Чарлі був схожий на Тоні в дитинстві.
— Не сказав би, що до вашого приходу він дуже приязно говорив про Чарлі. Щодо Лули він теж ніби невисокої думки.
— Він вам виклав свої погляди на спадковість?
— Трохи натякнув.
— Так, зазвичай він на цю тему не мовчить. Те, що дядько Тоні думав про нас із Лулою «яке коріння, таке й насіння», тільки поєднало нас. Лулі тяжче велося; мої біологічні батьки принаймні явно бути білі. А Тоні не з неупереджених. У нас торік була етажерка, пакистанка; одна з найкращих, що ми колись мали, але Тоні її прогнав.
— Чому ви пішли на нього працювати?
— Бо мені зробили добру пропозицію. Це родинна фірма; її заснував мій дід, хоча це не те щоб стимул там працювати. Ніхто не хоче, щоб його звинувачували у кумівстві. Але це одна з топових фірм
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Кувала Зозуля, Джоан Роулінг», після закриття браузера.