Читати книгу - "Бездоганна наречена, або Страшний сон проректора, Ольга Обська"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Коли Джозефу виповнилося десять, батьки найняли йому вчителя танців. Такі правила. Усі хлопчики старше десяти повинні опановувати науку руху з партнеркою під музику. Джозефу не дуже подобалися ці заняття. Суцільна нудьга. Вчитель, уродженець північних земель, Айні Ролейфаянт, дивився крізь пальці на відсутність у учня завзяття.
— Коли навчишся відчувати музику, рухи прийдуть самі, — казав він. — Моє завдання — навчити тебе головному закону танцю.
А головним він вважав не грацію і не відчуття ритму.
— Завдання партнера не підвести партнерку. Якщо вона довірилася тобі, ти несеш за неї відповідальність. Вона у твоїх руках. Чого б тобі це не вартувало, не впусти. Не дай їй упасти. Стисни зуби, але не випускай.
Чи міг подумати старий хореограф Айні Ролейфаянт, коли його слова згадаються Джозефу? Це було мало схоже на танець. Він стоїть на стільці. Без сорочки. У законсервованій лабораторії божевільного вченого. Повітря розжарене. У шафі кіт. А поруч дівчина — гарна та настирлива. Він тримає її за талію — це, мабуть, єдина подібність до танцю, і втрачає свідомість. Повалитися самому і захопити її за собою?! Ні, старий Айні це не схвалив би. Не можна підвести партнерку, яка тобі довірилася. Стисни зуби, але не впусти.
Джозеф не знав, як знайшов сили зійти зі стільця та акуратно зняти її. Це було на автоматі — в очах темрява. Він переконався, що вона міцно стоїть на ногах. А ось тепер можна відключитись.
Він сподівався, що це ненадовго. Стець-Йемський стверджував, що ціль пристріту — не шкода здоров'ю, а справи амурні. Отже, прокляття відключить свідомість лише для того, щоб перезавантажити її. Оговтається Джозеф швидко, ось тільки щось вже зміниться.
Спочатку Габі не зрозуміла, що сталося. У перші миті було схоже на землетрус — підлога тремтіла. А потім матеріалізувалася стіна. Вона поділила лабораторію на дві частини. Габі очам своїм не вірила. Звідки вона взялася? Видно було, що стіна — не ілюзія. Схоже, це наслідки небезпечних експериментів, які тут проводив божевільний професор Ітон.
— Злякався? — Ентоні заговорив першим.
— Ні, — відповіла Габі хрипко, щоб тембр голосу не видав її.
Вона лише зараз зрозуміла, що залишилася з Ентоні наодинці. Тереса та Джозеф — з того боку стіни. Злий жарт долі. Габріелла найбільше не хотіла потрапляти на очі Ентоні. Сподівалася, що вдасться зробити все, для чого сюди повернулася, і навіть мигцем не зустрітися з ним. Але життя наполегливо зводить її з Ентоні. Зіштовхує прямо чолом. І де? Адже вони бували з ним тут, у лабораторії. Зазвичай зустрічалися в кімнаті з каміном, але одного разу з цікавості вирішили дослідити цю таємну кімнату, призначену для небезпечних експериментів.
Та ні, дослідженням це не назвеш. Вони займалися тут тим, чим і в кімнаті з каміном. Цілувалися пристрасно, захоплено і ненаситно. Їм завжди було одне одного мало.
— Це перегородка зі згущеного простору, — Ентоні вивчав стіну. — Загалом невинна річ. Гадаю, до ранку сама собою розсмокчеться.
До ранку? Для Габі це буде тортурами. Провести тут цілу ніч. Вона мимоволі зіщулилася.
— Хвилюєшся за сестру? — Ентоні втратив інтерес до стіни і попрямував до Габі.
Підійшов близько. Небезпечно близько. Хоча чого вона боїться? Сама ж переконалася, що магічний грим змінив її до невпізнання.
— Так, переживаю. Тереса, напевно, розгублена.
Габі справді хвилювалася за неї. Привітна відкрита дівчина. Вона запала їй у душу, хоч і знайомі лише кілька годин.
— З нею дьєр Джозеф. Він надійний. Знайде, як її заспокоїти.
Голос Ентоні звучав м'яко, пробирався крізь шари одягу кудись усередину, зачіпав те, що ще не загоїлося. Габі пам'ятала все до найменших подробиць. Чому не вдається забути?
Ще один злий жарт долі — адже вони стояли зараз там, де й минулого разу три місяці тому. Це було їхнє чергове таємне побачення у вежі. Воно почалося як завжди в кімнаті з каміном, але потім вони спустилися до лабораторії. Він сказав, що проведе екскурсію для неї. Він і справді спочатку щось розповідав, тримаючи за руку. Довів до лабораторного столу, біля якого зараз стояла Габі. Різко розвернув до себе. І тієї ж миті його дихання стало рваним. Він завжди миттєво спалахував.
З цієї миті екскурсія закінчилася. Він посадив її на стіл і почав цілувати. О, він умів цілувати так, що Габі втрачала голову. У ній все відгукувалося на його дотики.
Габі виринула зі спогадів, але повернулася в реальність не одразу. Її ніби відкинуло в минуле. Ось він, Ентоні, стоїть так близько, як тоді... Як добре, що зараз вона носатий юнак. І нехай її мучить дежавю, зате Ентоні навряд чи приходять думки про поцілунки, коли він дивиться на горбоносого хлопця. Головне — ховати очі. Магічний грим не змінює лише їх.
— Дьєре Ентоні, давайте перевіримо двері, — хрипко кашлянула Габі.
Їй не подобалося, що він так пильно дивиться на неї. Нехай візьметься за корисну справу. Тим більше, що двері справді виглядали майже не пошкодженими. Перегородка пройшла поблизу, але зачепила лише одвірок. Є ймовірність, що двері відчиняться.
Ентоні відмер і пішов туди, куди його послала Габі.
— Спробую відчинити двері за допомогою магічного коду, — сказав він з інтонацією, ніби натякав на щось.
Він ніби натякав, що Габі має зробити щось, але вона не могла розгадати його послання.
— Прошу вас відвернутися, поки я накреслюватиму руни, — довелося йому роз'яснити, якщо вже його не розуміють. — Викладачі нікому не дають коду від магічного замку.
— Зовсім нікому? — не втрималася від сарказму Габі.
Ох, краще б промовчала. Погляд Ентоні посерйознішав. Вона поспішила виконати його прохання — відвернулася.
Габі спиною відчувала, як він окреслює руни, а в пам'яті поставала та розмова, коли Ентоні призначив перше побачення у вежі і дав їй код. Вона пам'ятала ті хвилини так, ніби вони сталися щойно. Він узяв її руки у свої та показав рухи. Кілька разів, щоб Габі точно запам'ятала. Він шепотів, як згоряє від нетерпіння зустрітися наодинці. Він справді палав. Вона це бачила.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Бездоганна наречена, або Страшний сон проректора, Ольга Обська», після закриття браузера.