Читати книгу - "Вітер у моїх руках, Христина Лі Герман"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Подібне місце не можна назвати зручним для роздумів про життя. Воно взагалі не налаштовує на нормальні здорові думки. Іронія в тому, що варто було тільки потрапити сюди і опинитися замкненою, як одразу з'явилися думки про життя. В першу чергу про його швидкоплинність, а ще про власну дурість. Двері я зачинила, але електронний замок не я активувала.
Значить, мені все ж вирішили влаштувати посвяту. Місяць потому. Геніально!
Міряючи кроками досить широкий простір, я намагалася не надавати особливого значення тому, наскільки змерзла. З не меншим завзяттям, я намагалася не звертати уваги на те, що оточувало. І звичайно ж, в останню чергу, хотілося ділити одне приміщення з Лео.
Хлопець не зронив ні слова з моменту, як відповів, що його стільниковий здох. Як вчасно! Це означало, що виходу немає, і сидіти нам тут неясно скільки! Втім, Леонарда це схоже зовсім не турбувало. Він влаштував собі мало не спальне місце прямо навпроти столу. Знявши халат, Лео сів на підлогу і оперся спиною на холодильні камери
Холоднокровний пофігізм.
Я не могла ставитися до ситуації так само спокійно. Як взагалі можна сприйняти спокійно ув'язнення в одному з холодильників моргу?! Тому і ходила з одного боку в інший, намагаючись заспокоїтися.
Марно! Мабуть це стало помітно, і врешті-решт, Леонард не витримав.
— Заспокойся і сядь поряд зі мною.
Наші погляди зустрілися, але я проігнорувала жест доброї волі. Не вистачало знову потрапити під вплив його... умінь. Досить! У будь-якому випадку, нас повинні були скоро знайти. Система безпеки працює, як годинник. Але мабуть, не у тому випадку, коли електронний ключ увімкнули зовні!
Прокляття!
— Кет?
Я здригнулася і знову обернулася до Лео. Він посунувся і поплескав рукою поряд з місцем, яке звільнив.
— Я чіпатиму тебе. Сядь поруч, щоб зігрітися. У тебе губи скоро посиніють.
Я дійсно змерзла. Вирішивши, що це розумний аргумент, зробила перший крок. Напевно, така поведінка виглядала з боку, як ідіотизм, проте я й правда вже не знала, чого чекати від такого хлопця, як Леонард.
З побоюванням подивившись на тіло накрите простирадлом, я повільно опустилася на підлогу і акуратно сіла поряд з хлопцем.
— Ми тут не менше півгодини. Хтось же повинен нас схопитися? — розташувавшись зручніше, підтягнула коліна до грудей і обійняла ноги руками.
— Наша зміна закінчилася. Усі подумають, що ми пішли додому. Рікардо швидше за все вже спить і бачить голу Кардашян. Так що, прокинеться не скоро, — зі смішком відповів хлопець.
Я закрила очі і гучно видихнула. Відчувши тепло праворуч, вирішила заспокоїтися, але очей не розплющила. Не хотіла псувати момент, коли ставало зовсім тихо і спокійно усередині. Ось так, сидячи і відчуваючи, як зігрівалася, я відчула спокій. Дивне і дике почуття, коли в думках зовсім порожньо.
Проте воно виявилося теплим, коли навкруги холод.
Наші з Лео руки ледь торкалися, але мені дійсно стало тепліше. Через декілька хвилин дивної терапії, я затамувала подих і повільно розплющила очі, тому що почула тихий, але глибокий чоловічий напівшепіт.
Я уперше чула його голос таким.
— Одного разу, я мало не помер. І міг так само лежати на подібному столі, — Леонард посміхнувся, а я здригнулася усім тілом.
— Якщо ти вирішив піти іншим шляхом, і розповісти мені трагічну історію, яка привела тебе сюди, то краще побережи сили. У мене інші висновки, Леонарде. І зроблені вони давно. Це не подіє.
На жаль, так і було. Як би я не жадала відчути яскраві емоції, реальність з театру не втікала ніколи. Я добре усвідомлювала те, як роблю вибір, і чому надаю перевагу.
Але знову ж таки. Євгеній теж був обраний мною. Не за допомогою жеребкування ж? Трясця!
Що ж я робила не так?
Не знала, і ніяк не могла розібратися. Тим більше в такий момент.
Я в морзі! Тут не вирішують подібні проблеми! Але мабуть, Леонард, як і завжди, вважав інакше.
— Навіщо так жорстоко? — його питання збентежило.
— Жорстоко? У чому ж моя жорстокість? — я навіть, по-дурному, і в шоку реготнула.
Леонард витягнув ноги і склав руки на грудях. Він мовчав, а я з подивом чекала відповіді. Хіба я збрехала, коли так чіпко його підколола?
— Ти чекав іншого? Ти дійсно думав, що я серйозно віднесуся до слів людини, яка просто... Нагадай, як ти сказав? Точно! Який просто трахається без зобов'язань?
В серцях закінчивши, я залишилася задоволена собою. Проте, як і завжди ненадовго. Леонард всміхнувся, а обернувшись до мене прошепотів:
— Ти ні-чо-го не знаєш про мене, мон шері. Не знаєш, але намагаєшся засудити.
— Знаю! — з викликом заперечила й продовжила: — Ти безсоромний, розбещений...
— Зухвалий і нахабний хам, — він перебив мене, а заглянувши в очі, змусив знову заціпеніти. — Мені теж запам'ятався наш перший поцілунок.
— Так ти ще і романтик? — спеціально сказавши їдко, підвела брову.
— Був колись.
— Що ж змусило тебе перестати ним бути?
— Ти ж прочитала, про що написана та стаття, яку тобі Марі показала під час обіду?
Леонард різко змінив тему розмови. Змінив так, що я не знайшлася з виразною відповіддю.
— Ти стежив за мною чи що?
А як інакше?
— А мені не можна? — знову збентежив відповіддю Лео. — Мені не можна дивитися на жінку, яка вперше за багато місяців підняла в мені те, що я присягнувся поховати назавжди?
Приїхали! Я уважно оглянула його обличчя. Пильно. Шукала підтвердження тому, що він не брехав. Тепер це вже робила я, а не він.
— Це занадто гучні слова, — і я не злукавила, коли сказала так.
Для мене це досі були дуже гучні слова.
— Ще й пафосні. Я розумію, про що ти, мон шері. Мій пафос привів мене сюди, а твій... очевидно, теж не пощадив тебе. Я ж правий?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вітер у моїх руках, Христина Лі Герман», після закриття браузера.