Читати книгу - "Грішниці. Сфінкс"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Я скоро повернуся.
Коли бідолашна жінка отямилась від заціпеніння і, побоюючись лиха, метнулася слідом, Рохеліо із сомбреро в руках уже спустився у вестибюль і, хитаючись та безладно вимахуючи руками, зник за дверима.
Він не повернувся. Тереса чекала до ранку, не знаючи, що робити. В обід отримала листа з блакитною маркою… Впізнала руку коханого і спокійно розірвала конверт, хоч у душі в неї бушувала буря, а очі палали темним вогнем.
Рохеліо не витримав боротьби з самим собою. Тремтячою рукою написав кілька рядків, в яких пояснював свою поведінку, просив пробачення і повідомляв, що в той час, коли вона одержить листа, він буде уже далеко.
«Може, ти звинувачуватимеш мене, коли дізнаєшся, як я пішов од тебе, адже це відомо всім, — писав він, — але не кляни мене й не чекай. Працювати в тому вертепі було образливо, і хоч мій вчинок на перший погляд ганебний, але він необхідний, бо я не можу далі бути тягарем для людей, яких люблю. Хочу, щоб ти це зрозуміла і не судила про мене поверхово».
Наприкінці листа нагадував, що зробив чимало добра для неї та для дітей і що він і вдалині не забуватиме їх, хоч би вони й зненавиділи його. Тож нехай вона, узнавши гірку правду, пробачить йому й належно оцінить його велику жертву.
— Нікчема! — гнівно вигукнула Тереса. Страшна правда раптом сяйнула перед нею.
Вона з огидою зіжмакала листа й кинула на ліжко, а сама заклякла посеред кімнати, яка нараз, немов од злих чарів, стала для неї холодною пусткою.
XII. ЗБОРИЩЕ БЛАГОДІЙНИКІВПриголомшений новиною, Ріголетто перетинав вестибюль, не знаючи, як його зустріне Тереса, і раптом зіткнувся з Хуаном Франсіско Масільєю, котрий аж згорбився, тягнучи два важелезні чемодани.
— Що, вибираєшся, людоїде?
Студент поставив чемодани, обережно озирнувся і сказав півголосом:
— А ти не знаєш, що вчора було з Асукітою? Я прицілився в нього з револьвера, але передумав і не послав його на той світ.
Ріголетто, який добре знав про їхню сутичку, удав, ніби здивувався. А Масілья вів далі:
— Я вранці залишився сам у кімнаті, бо не схотів іти на лекції. Коли чую, він реве як скажений. То все через Карлоту. Вона, дурненька, втелющилась у мене до безуму і, напевне, сказала про це коханцеві. Той варвар вийшов горлати в коридор, а вона все тягла його назад у кімнату. Уяви собі цю картину. Асукіта кричить: «Він тут, він тут, цей кнур! Скажи, нехай вийде, я копну його ногою під зад!..» Але я спокійна людина! Оскільки він прямо не ображав мене, я не мав чого лізти на рожен. Я дивився на нього крізь шпару в дверях, чув його погрози, але не зрушив з місця. Тільки коли він підступив до моєї кімнати, нахваляючись викинути мене за вікно, я наставив на нього револьвера… Я міг убити його! На щастя, Карлота закричала і збіглися сусіди.
— Ти попав у велику небезпеку! — іронічно мовив Ріголетто.
— Звичайно, і все через отого бовдура! — відповів студент. — Я не хочу більше з ним зустрічатись, бо неодмінно вліплю йому кулю. Тому й переїжджаю звідси… Якби я мав справу з кабальєро, то покарав би його за образи. А то, уяви собі, панькатися з негідником!..
— З кабальєро ти теж не бився б, — серйозно заперечив Ріголетто.
— Чому!
— Бо нема такого в жодному кодексі честі, щоб карати за погрозу копнути ногою під зад. І ляпас теж захист!
Хоч було не до сміху, Ріголетто потішався в душі з дурного обличчя, що скорчив Масілья, вислухавши його дивну теорію. Він уже збирався, був покинути хороброго лицаря з чемоданами, коли той сказав йому:
— Йдеш нагору? Твоєї подруги там нема. Десять хвилин тому вона кудись пішла, дуже елегантна.
На сходах почулися кроки. Гадаючи, що то спускається Асукіта, студент схопив свої чемодани і швидко зник.
— Бувай! Ми ще зустрінемось, і я розповім тобі…
Вийшла Флора в святковому костюмі, який так здушував їй груди, що, здавалося, з шиї та обличчя от-от бризне кров. Вона величаво пропливла повз Ріголетто, вдаючи, що не помітила його, і вийшла на вулицю. Гордо несла непокриту голову з гладко причесаним чорним, аж лискучим волоссям і розливала навколо себе пахощі жасмину.
Ріголетто прийшов до Тереси і знав напевне, що вона буде об умовленій годині, та, побачивши розчепурену орендаторку, нараз змінив намір. «Ця сова, — подумав він, — іде в справі, яка неодмінно пов'язана із втечею Рохеліо. Інакше вона б нікуди не вилізла з дому в суботу. — І подався слідом за Флорою. — Ось я взнаю, що вона замислила».
На розі Віртудес і Прадо орендаторка зупинилась, і Ріголетто сховався в під'їзді. Чекати довелось недовго: незабаром вона сіла в екіпаж, який перетинав Прадо, а горбань зупинив другий, який їхав по Віртудес.
Візник Флори правив по проспекту Прадо в напрямі до Кампо-де-Марте, тоді повернув ліворуч до Компостела, а потім — праворуч. Ріголетто бачив товсту Флорину спину та червону шию, що трусилася за кожним поштовхом ресор. Усю дорогу він іронічно посміхався:
«От так штука! У мене й справді нюх поліцая! Б'юсь об заклад, що ми їдемо до крамниці мого друга дона Рудесіндо, про якого бідна Тереса дещо мені розповідала… Яка ж наволоч оті багачі та всі, хто їм служить!..»
Ріголетто не помилився. Екіпаж Флори повернув праворуч на Рікла, і він зупинив свого візника на розі, вважаючи за краще пройти пішки, щоб не привертати до себе уваги. Ішов обережно, вдаючи, ніби знічев'я прогулюється проти сонечка,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Грішниці. Сфінкс», після закриття браузера.