Читати книгу - "Претенденти на папаху, Олег Федорович Чорногуз"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ти справді мерзотник. Красивий мерзотник…
— Для чого ці повторення? Мені це вже казали…
— І, певно, не раз?
— Я не бухгалтер — рахунків не веду. І, до речі, це суддя. Маю на увазі суддю по спорту, а не того, про якого ти подумала…
— У тебе ні совісті, ні честі,— на її віях повисли сльози.
Коли жінки плакали, Сідалковський почував себе як солдат, у якого ще залишилися патрони, а йому надійшла команда не стріляти.
Коли ж плакала Ія, він почував себе зовсім роззброєним. Спочатку в неї набухали повіки, потім синіли й обвисали щоки, як дві маленькі торбочки, налиті водою. Очі робилися малесенькі й такі червоні, що асоціювалися в Сідалковського з оченятами молочних поросят.
— Іє, не треба! — артистично заломив він руки. — Все що завгодно, тільки не це. Ти знаєш, я сліз, як фотопапір світла, не витримую.
— Ти моїх сліз недостойний! — відрізала Ія. — І не дочекаєшся, щоб я хоч ще раз плакала перед тобою.
Це навіть образило Сідалковського. Він не хотів, щоб вона плакала, але після цих слів йому здалося, що він саме цього й хоче.
— Скільки пафосу! Скільки честі! А чи ти знаєш, люба, що честь, — він підпер підборіддя у стилі роденівського мислителя, — це красива маска, яку люди носять на бал-маскарадах життя?
— Не люди, а негідники. Такі, як ти…
— Від любові до ненависті — один крок. Переконався. На власній шкурі. Ніякого благородства, ніякої гордості…
— Це ти говориш про благородство?! Ти, хто присмоктується до всіх і вся?.. Кожна мерзота, яка не має за душею нічого святого, намагається прикритися хоча б красивими словами, аби приховати свою порожнечу…
— Іє,— перебив ЇЇ Сідалковський. — Кого я бачу! Філософа двадцятого століття… Ви працюєте не за призначенням, — раптом перейшов він на «ви». — Метрдотель — це нижче вашої гідності. Ви мене переконуєте, що й для вас життя — все той же бал-маскарад. Ще два слова, ще дві філософські сентенції — і я у вас закохаюсь, як першого разу. Повторіть ці фрази… Я хочу їх записати на пам'ять…
— Блазень! Стопроцентний блазень… Тобі тільки бавитись у життя. Та ще з такими ляльками, яких ти роздягаєш на моїй тахті… І ти після цього говориш про совість, про честь?!
— Честь — це красива маска. Честь — це… штучні еполети, які чіпляють перед об'єктивом фотоапарата…
— Честь — це не красива маска, Сідалковський. Честь — це те, що властиве тільки справжнім людям, а не таким циркачам, як ти. Честь — це не еполети перед фотоапаратом. Честь — це те, заради чого можна, не замислюючись, віддати життя… А що твоя честь, твоя совість…
— Я знаю, люба, — підняв руку Сідалковський, — це мої пережитки. Досить пафосу. І давай розійдемось без докорів і сліз…
— Ти мене просиш?
— Я тебе благаю!
— І ти віриш, що я так легко тобі здамся?
— Я вірю в твоє благородство, про яке щойно ти так запально говорила, в твою гордість. Я — не ти. Мені такого не дано.
— Я віддам тебе цій приблудній ляльці із Шпіцбергену, але не так просто, як тобі здається. Я ще тебе примушу і під мою дудку потанцювати!
Сідалковський мовчав. Він не впізнавав Ію. Мимоволі зловив себе на думці, що вона чудова людина. Даремно він так різко і круто пориває з нею… А потім Айстра… Він уже й зараз знає, що Айстра — не для життя. Він ніколи з нею не одружиться. Сам же казав: «Айстро, я люблю їсти тільки з чистого стола. Харчуватися недоїдками — нижче моєї гідності…»
— А ти звідки знаєш цю ляльку? — спитав нарешті.
— Твою ляльку знають пів-Русанівки і всі Березняки, Її найчастіше вивозили з нашого ресторану. Але не на таксі, а на тій автомашині, яку в народі прозвали «Алло, ми шукаємо талантів». І ось цей талант у тебе на квартирі…
— Не перебільшуй. У тобі говорить жінка…
— У мені говорить правда, Сідалковський. Я тобі ще раз кажу: ти думаєш, що ти розумієшся на жінках, — ти помиляєшся, Сідалковський. Ти думаєш, що ти їх дуриш, — ні, вони дурять тебе!
— Я не сержант, Іє…
— Я це вже чула.
— Давай розійдемось мирно…
— Який ти убогий. Де ж твої іскрометні дотепи, афоризми? Нікчема ти, Сідалковський. Порожня нікчема у красивій обгортці…
Сідалковський вийшов битий — як звичайнісінький валет козирною дамою. Він ще думав, що І я — це сусідня держава, яка має до нього якісь територіальні претензії, але не має для цього ніяких підстав і документів. Та Сідалковський помилявся. Він знав, що гра з жінками — це те ж саме, що гасити палицею вогонь на шаленому вітрі. Він опустився ескалатором у метро, сів у перший-ліпший поїзд, навіть не подивившись, куди той іде. Потрібно було нарешті відвідати Грака в міліції. Зося уже повернулась додому з малим Стратончиком і думала над тим, як же пестливо його називати, щоб ім'я не різало слух.
Сідалковський думав. Думав про те, що скромність завжди вставляє тебе в рамки, а нахабство ламає їх. Щасливіший той, для кого ті рамки не існують. Думав про Айстру і ловив себе на тому, що І я казала правду. Може, дещо перебільшувала, як і кожна жінка, надто ревнива. А ще ж, окрім цього, Айстра мала три недоліки: у неї не було квартири, батькової дачі і власного автомобіля, про що останнім часом мріяв Сідалковський.
Поїзд метро загуркотів, вирвавшись із темного тунелю на світлий простір. Унизу, поблискуючи сонячними блискітками, біг кудись до моря синій фарватер Дніпра, який скидав
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Претенденти на папаху, Олег Федорович Чорногуз», після закриття браузера.