Читати книгу - "Цифрова Фортеця"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Код помилки — 22. Сюзанна понишпорила в закутках пам’яті, намагаючись пригадати, яку помилку означав код 22. Збої апаратного забезпечення в блоці № 3 були такою великою рідкістю, що вона не могла згадати, що означала кожна цифра коду.
І Сюзанна погортала сторінки посібника, переглядаючи список кодів помилок.
19: несправний жорсткий сегмент
20: сплеск постійного струму
21: відмова системи збереження даних
Коли ж вона дійшла до номера 22, то аж заціпеніла, витріщившись на сторінку. А потім приголомшено поглянула на монітор — чи, бува, не помилилася.
Код помилки — 22
Сюзанна нахмурилася й повернулася до посібника з функціонування систем. Те, що вона там побачила, не мало змісту.
22: ручне скасування роботи програми
РОЗДІЛ 35
Бекер шоковано поглянув на Рочіо.
— Ви продали перстень?
Жінка кивнула, струснувши своїми шовковистими рудими кучерями.
Девід відмовлявся вірити в почуте.
— Ясно... але ж...
Рочіо стенула плечима і сказала іспанською:
— Продала. Дівчині в парку.
У Бекера аж ноги підкосилися. «Цього не може бути!»
Рочіо всміхнулася з напускною скромністю й кивнула на німця.
— Él quería que lo gardara. Він хотів залишити перстень собі, але я відмовила його. У мені тече циганська кров. Ми, циганки, не лише рудоволосі, а й забобонні. Перстень, відданий людиною на порозі смерті, — це недобрий знак.
— А ви знаєте цю дівчину? — спитав її Бекер тоном слідчого.
Рочіо здивовано вигнула брови.
— Ти Диви! Невже вам справді так потрібен той перстень?
Бекер серйозно кивнув.
— Кому ви його продали?
Велетенський німець отетеріло сидів на ліжку. Його романтичний вечір явно йшов коту під хвіст, а він, вочевидь, так і не збагнув — чому.
— Was passiert? — знервовано спитав він. — Що відбувається?
Бекер проігнорував його запитання.
— Узагалі-то я його не продала, — зізналася Рочіо. — Я спробувала, але то була маленька дівчинка й не мала грошей. Тож насамкінець я просто віддала їй той перстень. Знала б я про вашу щедру пропозицію, то неодмінно притримала б його для вас.
— А чому ви пішли з парку? — суворо спитав Бекер. — На наших очах померла людина. Чому ви не дочекалися поліції? І чому не віддали перстень представникам влади?
— Знаєте, містере Бекер, я організовую й облаштовую багато речей, але я не займаюся організацією проблем для самої себе. До того ж мені здалося, що отой дідок контролював ситуацію.
— Канадець?
— Так, він викликав «швидку». І ми вирішили, що час іти. Я не бачила жодних підстав для себе та мого клієнта зв’язуватися з поліцією.
Бекер відсторонено кивнув. Він і досі намагався вмістити у свідомості цей жорстокий удар долі.
«Як же ж вона могла просто так віддати оту бісову штуку!»
— Я намагалася допомогти умирущому, — пояснила Рочіо. — Але, здавалося, він і не хотів моєї допомоги. Натомість став тикати нам в обличчя свій перстень. Виставив свої три спотворені пальці — який жах! І тицяв у нас своєю рукою — наче ми мали цей перстень забрати. Я не хотіла, але мій приятель усе ж таки взяв і зняв його. А потім цей чоловік помер.
— А ви пробували зробити йому масаж серця? — поцікавився Бекер.
— Ні, ми до нього й не торкалися. Мій приятель узагалі перелякався. Він гігант, але слабак. — Вона спокусливо всміхнулася Бекеру. — Не хвилюйтеся, він жодного слова іспанською не розуміє.
Бекер нахмурився, пригадавши синці на грудях Танкадо.
— А медики? Вони робили масаж серця?
— Гадки не маю. Я ж казала вам, що ми пішли ще до того, як вони приїхали.
— Тобто ви хочете сказати — після того, як ви поцупили перстень...
Рочіо злобно вирячилася на нього.
— Нічого ми не цупили. Чоловік помирав. Його бажання було очевидним. І ми виконали його останнє бажання.
Бекер злагіднішав. Зрештою, Рочіо мала рацію; чорт забирай, він, можливо, і сам вчинив би так само, якби був на їхньому місці.
— Але ж потім ви віддали той перстень якійсь дівчинці?
— Я ж сказала вам. Той перстень мене дуже нервував. А на тій дівчинці було багато прикрас. Мені подумалося, що він їй сподобається.
— А їй не видалося все це дивним? Те, що ви просто подарували їй перстень?
— Ні. Бо я сказала, що знайшла його в парку. Я сподівалася, що вона дасть мені за нього грошей, але вона не дала. Та мені було байдуже. Я просто хотіла спекатися його якомога швидше.
— Коли ви подарували дівчинці той перстень?
Рочіо стенула плечима.
— Сьогодні вдень. Приблизно за годину після того, як він у мене опинився.
Бекер поглянув на свій годинник. Була одинадцята сорок вісім вечора. Цей «слід» вже вісім годин тому, як прохолов.
«Що я, у біса, тут роблю? Я ж маю бути в «Туманних горах»!»
Він зітхнув і поставив останнє запитання, яке могло спасти йому на думку:
— А яка на вигляд та дівчина?
— Era un punki — відповіла Рочіо.
Бекер здивовано витріщився.
— Un punki?
— Si. Punki.
— Як панк?
— Так, як панк, — відказала вона своєю неотесаною англійською, а потім відразу ж перейшла на іспанську: — Mucha joyería. Мала на собі багато прикрас. В одному вусі — якийсь химерний кулон. Здається, у вигляді черепа.
— А в Севільї є панки й рокери?
Рочіо всміхнулася.
— Todo bajo el sol. Усе, що існує під сонцем. — То був девіз севільського туристичного бюро.
— А вона не сказала вам, як її звати?
— Ні.
— А не сказала, куди йде?
— Ні. Вона взагалі дуже погано говорила іспанською.
— Значить, вона — не іспанка? — поцікавився Бекер.
— Ні, схоже, що англійка. Мала божевільну зачіску: червоно-біло-блакитну.
Бекер аж скривився, уявивши цей жах.
— А може, вона американка?
— Навряд чи, — відповіла Рочіо. — На ній була футболка з британським прапором.
Бекер понуро кивнув.
— Гаразд. Червоно-біло-блакитне волосся, футболка з британським прапором і кулон-череп у вусі. Що ще?
— Більше нічого. В усьому іншому — звичайнісінький панк з англомовної країни.
Звичайнісінький панк? Бекер обертався у світі університетських футболок та консервативних
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Цифрова Фортеця», після закриття браузера.