Читати книгу - "Претенденти на папаху, Олег Федорович Чорногуз"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ви?! — здивовано полізли окуляри на чоло Стратона Стратоновича. — Звідки?
— Від батька, Стратоне Стратоновичу. Я прошу у вас пробачення. Але у мене така радість, така радість!
— Що ж у вас за радість? — перепитав Ковбик. — Сусідка померла?
— Син народився!
— Ну-у! Це подія, — наголосив на останньому слові Стратон Стратонович. — І як ви свого нащадка нарекли?
— Ви ж знаєте, Стратоне Стратоновичу, як я вас поважаю…
— А хто цього не знає? — не приховував іронії Ковбик.
— Ви мені більше, ніж рідний тато…
— Ну-ну! Тільки без перебільшень!
— Я вам серйозно кажу. Ви вірите?
— А чого ж, Євмене Миколайовичу, — це таки був Грак, — вірю. Добрий тиждень прогуляли, тож тепер тільки й освідчуватись у любові! Чи вагома причина була? Хворіли, маєте бюлетень?
— Не маю, — прошелестів Грак.
— Я так і думав. Ну-ну!
— Так от ми довго радилися! Старий Чудловський лаявся, казав, що не вміємо шанувати роду свого, вимагав назвати сина якщо не Філаретом…
— А чого Філаретом?
— На його честь. Він же Філарет Карлович, а ні, то Миколаєм…
— А ви як нарекли?
— Стратончиком…
— Ну, — аж підхопився Ковбик, — ну?! На мою честь?
— Так, Стратоне Стратоновичу. Ви ж для мене більше, ніж рідний тато…
— Та ну?! — тільки й вилетіло у розгубленого Ковбика. Потім він підсмикнув штани і аж після цього дійшов тями. — Ви б уже краще назвали його Стратоном Стратоновичем. А так ім'я загубитися може…
Грак розкрив рота.
— І що ж ви за це хочете від мене: посади завідуючого загальним кабінетом чи вченого секретаря? А може, моїм заступником пішли б?
— Нічого, Стратоне Стратоновичу, нічогісінько. Мені аби ви задоволені були — більшого щастя для мене не треба! — прошерхотів Грак таким голосом, що Стратону Стратоновичу зробилося млосно.
— Ви що, насміхаєтесь із мене?
— Не насміхаюся, Стратоне Стратоновичу! Ви ж знаєте, як я вас люблю. Так вас ніхто не любить — ні Ховрашкевич, ні Панчішка. Ось метрика… Як рідного тата…
Стратон Стратонович узяв до рук свідоцтво про народження і так довго дивився на нього, ніби цим самим стверджував: «Багато чудес на світі я бачив, але щоб отаке…» Потім стенув плечима, натис на кнопку, щоб пересвідчитися, чи це не сон. На порозі з'явилася ледача й вічно сонна, як Антоша, Віоріка.
— Ви на місці? — глупо перепитав її Ковбик і сам відчув глупоту свого запитання. — Ну гаразд. Нікуди не відлучайтесь. Ви мені будете потрібні!
— Там до вас якийсь відвідувач.
— Відвідувач почекає,— одрубав Стратон Стратонович і ще раз глянув на Грака.
Маленький чоловічок з двома великими, відстовбурченими, як у кажана, вухами стояв посеред величезного директорського кабінету у великих черевиках, м'яв у руках нутрієву шапку, а носаком правої ноги намагався підважити дубову паркетину. Стратон Стратонович тримав у руках папірець і читав: «Стратон Євменович Грак-Чудловський». Отже, чистісінька правда.
Ковбик згадав торішній серпневий, уже по-осінньому холодний і похмурий день. Стратон Стратонович сидів на стільчику на березі й шмагав довгим телескопічним вудлищем по тихій поверхні ставка. Обабіч нього сиділи — Антоша Климко, Масік Панчішка, а десь віддалік куняв під кущем глоду Євмен Миколайович Грак. На високому, далеко висунутому вперед трикутнику берега Ковбик почував себе, як король на троні. Бухточка зліва, бухточка справа, а попереду — безмежне плесо радгоспівського ставу. Ловилось добре і закидалось зручно. Та ось Панчішка раптом помітив, як виступ, на якому сидів Стратон Стратонович, дав тріщину. З кожним, як казав Ковбик, закидоном вудочки тріщина розширювалася і відокремлювалася від берега, як крижина від основної маси льоду. Помітив це й Антоша і хотів уже був попередити «хазяїна», але Панчішка, приклавши палець до вуст, прошепотів: «Ша». Ковбик продовжував махати, як він казав, «телескопом», а виступ все далі й далі відходив у воду. Що першим у воду шубовснуло — тепер цього не можуть сказати й очевидці: чи Стратон Стратонович, а потім брила, чи спочатку брила, а тоді вже Стратон Стратонович.
Поки Антоша і Масік корчили співчутливі гримаси на своїх лицях, ледве стримуючись від реготу, Грак, неплаваючий Грак, хутко пірнув за Ковбиком, хоча нічим не міг допомогти йому, — видно, для солідарності. Ковбик це оцінив і тоді вперше переглянув свою формулу: «Бачу, що сволота, але приємно», призначивши Євмена Миколайовича завідуючим відділом.
Вони довго бігали довколо розкладеного Антошею вогнища, сушилися. Обидва маленькі, обидва в чорних сімейних, по коліна, трусах. Тільки один товстий, а другий сухоребрий.
Тепер ось нового коника викинув Грак. «Що ж він хоче від мене?»—вгадував Стратон Стратонович. Адже цей жест і справді гідний уваги.
— А що ж від мене вимагається? — вийшов на рівну пряму Стратон Стратонович. — Ви часом не претендуєте на папаху Хлівнюка?
Грак, нахиливши голову на один бік, заперечливо похитав нею.
— Ні, Стратоне Стратоновичу. Мене цілком задовольняє моя посада. Мені аби тільки під вашим керівництвом…
— Ну-ну! — застеріг його Ковбик. — Ви вже переграєте!
— Не переграю, Стратоне Стратоновичу. Я цілком серйозно.
— Тоді от що. Йдіть і працюйте. Але без оцих вибриків! Я, знаєте, цього не терплю!
— Яких вибриків, Стратоне Стратоновичу?
— А отих, що за вами останнім часом водяться. Прогули, запізнення. Так ви мені всю дисципліну у «Фіндіпоші» розвалите.
— Більше не буду, Стратоне Стратоновичу. Можна йти?
— Йдіть уже. Тільки змініть, прошу вас, голос. Бо ви ніби на той світ проситесь.
Як тільки Грак вийшов, у кабінет без попередження зайшло двоє і мовчки поклали перед Стратоном Стратоновичем свої посвідчення. Ковбик похолов. Перед очима в одну хвилину пробігла
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Претенденти на папаху, Олег Федорович Чорногуз», після закриття браузера.