Читати книгу - "Цифрова Фортеця"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— І тоді ви взяли той перстень?
Клушар здивовано витріщився на Девіда.
— Що?! Це вам лейтенант так сказав? Що я забрав перстень? Бекер неспокійно завовтузився на стільці. Клушар вибухнув гнівною тирадою:
— Я так і знав, що він мене не слухає! Отак виникають та поширюються чутки! Я сказав йому, що японець віддав перстень — але не мені! Хіба ж я міг щось узяти в людини на порозі смерті! Господи милосердний! Та я навіть подумати про це не зміг би!
Бекер відчув, що насувається біда.
— Значить, персня у вас немає?
— Звісно, немає! Заради всього святого!
У Девіда занило в грудях.
— Тоді в кого ж він?
Клушар обурено вирячився на Бекера.
— У німця! Перстень забрав якийсь німець!
Бекеру здалося, що підлога під ним пішли обертом.
— Німець? Який німець?
— Та отой німець у парку! Я розповів про нього лейтенанту! Я відмовився від персня, але ота фашистська свиня його взяла!
Бекер відклав ручку й блокнот. Шарада скінчилася. Прийшла біда.
— Отже, перстень у німця?
— Аякже.
— А куди він пішов?
— Гадки не маю. Я побіг телефонувати в поліцію. А коли повернувся, його вже й слід прохолов.
— А ви знаєте, хто він?
— Якийсь турист.
— Ви впевнені?
— Усе моє життя — це туристи, — відрізав Клушар. — Я їх за кілометр бачу. Він прогулювався в парку зі своєю подругою.
Із кожною секундою розмови Бекер заплутувався все більше й більше.
— Подруга? Із тим німцем хтось був?
Клушар кивнув.
— Жінка-супутниця. Розкішна руда красуня. Господи, яка ж вона гарна!
— Жінка-супутниця? — ошелешено спитав Бекер. — Тобто... повія?
Клушар скорчив гримасу.
— Так, якщо вже вам так хочеться вжити цей вульгарний термін.
— Але ж... але ж лейтенант нічого не сказав про...
— Ясна річ, що не сказав! Як він міг сказати, коли я йому про це не сказав? — Клушар поблажливо махнув рукою, немов заздалегідь відмітаючи потенційні Девідові заперечення.
— Ці жінки — вони ж не злочинці. Це просто абсурд — ставитися до них як, скажімо, до крадіїв.
Бекер і досі перебував у шоковому стані середньої тяжкості.
— А ще хто там був?
— Більше нікого. Тільки ми троє. А ще страшенна спека.
— А ви впевнені, що та жінка — повія?
— На всі сто. Жодна жінка не піде з таким чоловіком, якщо їй добре не заплатити. Боже мій, який же він товстий! Як діжка! Крикливий, пузатий, огидний німець! — Клушар на мить скривився, необережно спершись на ушкоджену руку, але проігнорував біль і продовжив розповідь: — Той чоловік був справжнісінькою потворою — триста фунтів, не менше. Він тримався своїми лапами за ту бідолашну красуню, як обценьками, наче вона збиралася від нього втекти. Що й не дивно. Ні, ну правду кажу! Учепився в неї, як кліщ коростявий. Вихвалявся що увесь тиждень користуватиметься нею всього за триста доларів! Швидше він — з його вагою — мав померти від спеки, аніж отой бідолашний азіат.
Клушар замовк, щоб перевести дух, і Бекер скористався цією нагодою.
— А ви не чули, як його звуть?
Старий на мить замислився, а потім похитав головою.
— Та ні, не чув. Навіть гадки не маю. — Він знову скривився від болю й обережно відкинувся на подушки.
Девід зітхнув. Перстень випарувався просто в нього перед очима. Командир Стретмор навряд чи зрадіє цьому факту.
Клушар витер лоба. Вибух ентузіазму взяв своє. Раптом дідок став кволим.
Бекер спробував зайти з іншого боку.
— Мсьє Клушар, мені хотілося б отримати заяви від того німця та найнятої ним жінки. Чи ви, бува, не знаєте, де вони зупинилися?
Клушар заплющив очі. Сили швидко покидали його. Дихання старого стало уривчастим.
— Хоч що-небудь? — благав Бекер. — Може, ви пам’ятаєте ім’я тієї жінки із супроводу?
Але старий надовго замовк. Потім зблід і потер свою праву скроню.
— Ну... е... ні, не пам’ятаю. Здається, не пам’ятаю, — відповів він тремтячим голосом.
Бекер схилився над ним.
— З вами все гаразд?
Клушар злегка кивнув.
— Так, усе нормально... просто трохи... може, це від збудження... — І старий замовк.
— А ви гарненько подумайте, пане Клушар, — злегка підхльоснув його Девід. — Це дуже важливо.
Клушар скривився від болю.
— Не знаю... оту жінку... німець увесь час звав оту жінку... — Він знову заплющив очі й застогнав.
— Як її звали?
— Та ні, не можу пригадати, — відповів Клушар, швидко слабнучи.
— А ви пригадайте, — наполягав Бекер. — Украй важливо, щоб скарга консульства була якомога повнішою та детальнішою. Мені треба підтвердити вашу розповідь свідченнями інших очевидців. Будь-яка інформація, яка допоможе мені знайти їх, є надзвичайно...
Та Клушар не чув його. Він витирав лоба краєм простирадла.
— Перепрошую, можливо, завтра... — Схоже, його нудило.
— Мсьє Клушар, дуже важливо, щоб ви пригадали саме тепер. — Бекер збагнув, що говорить надто гучно. Люди на сусідніх ліжках і досі сиділи, з цікавістю слухаючи їхню розмову. Раптом розчинилися двері — до палати увійшла медсестра і швидко рушила до них.
— Скажіть хоч що-небудь, — наполегливо попрохав Бекер.
— Німець називав ту жінку...
Бекер стиха струснув Клушара, намагаючись привести його до тями. Очі старого на мить розплющилися й заблимали.
— Її ім’я...
«Не йди від мене, дідусю...»
— Роса... — вимовив Клушар і знову заплющив очі. Медсестра наближалася. І вираз її обличчя не обіцяв Бекеру нічого доброго.
— Роса? — посіпав Девід старого за рукав.
Старий застогнав.
— Він називав її... — ледь чутно промимрив старий.
Медсестра вже була за десять футів від них і щось сердито кричала Бекеру іспанською. Та він не чув її. Його очі сфокусувалися на блідих вустах старого. Він востаннє посіпав Клушара — і саме в цю мить на нього насунулася медсестра.
Ухопивши Бекера за плече, вона стягнула його зі стільця, та в цю мить Клушар розтулив вуста. Те єдине слово, що злетіло з них, було навіть не мовлене, воно було тихо видихнуте, як далекий чуттєвий спогад.
— Росинка...
Медсестра, залізною хваткою вчепившись у Бекера, потягла його геть.
«Росинка? — здивовано подумав він. — Що це, у біса, за ім’я таке
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Цифрова Фортеця», після закриття браузера.