Читати книгу - "Вибач та зрозумій, Катя Кірініна"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Коли на вулиці вже темніє, найважче, але водночас насичене знімання у моєму житті, добігає кінця.
Я не на жарт замерзла, тому щоразу дякувала Олександру за теплий кардиган, який мені в результаті подарували. Зізнаюся, ця новина стала для мене шоком, кардиган дорогий, і, зважаючи на все, ніхто не збирався з ним розлучатися, але мене запевнили, що Олександр Володимирович наполіг, щоб я його забрала.
Не особливо опираюсь, адже, навіть пройшовши до стоянки, можна добре здригнутися. Тому, закутавшись у цей теплий шматок тканини, біжу до свого автомобіля. Гліб вже поїхав, постійно повторюючи мені, що модельний бізнес — це неодмінно те, що потрібне мені як професіоналу. Варто погодитись співпрацювати з цим проєктом, щоб про мене дізналося якнайбільше людей.
Мені закортіло приїхати до сестри та лягти спати, а перед цим подумати, до якого адвоката їхати завтра, щоб подати на розлучення.
Думки про чоловіка не покидали мене навіть у той час, коли я була зайнята гарними обличчями та геніальним позуванням. Постійно прокручувала в голові кожну деталь нашої розмови, де Андрій зізнався, що мене було недостатньо, що саме я зіпсувала наш шлюб, підштовхнувши до зради.
Цілком не розумію цього і в жодному разі не вважаю, що це була моя провина. Якби його щось не влаштовувало, варто було б говорити про це, а не кидатися у ліжко до помічниці. Особисто я ніколи не замислювалася, що нездатність народити дитину полягала у тому, що просто був не той чоловік поруч. Як би сильно не хотіла дітей, ніколи б не переспала з іншим. Це було неприйнятно і бридко.
Зате Андрій, зважаючи на все, був задоволеним, якщо його неодноразово тягнуло на подвиги. Мені боляче. Скажу чесно, дуже боляче. Якась туга розриває грудну клітку, і я не розумію, як вгамувати все це. Як жити далі? Що робити з нашим життям? Як завтра прокинутися і зрозуміти, що це не сон, і що Заремський не мій чоловік? Подумки я вже розлучилася з ним, як не крути, але прийняти назад цього зрадника не можу, тому що зовсім у ньому розчарувалася, просто як у своєму татові.
Їду на автоматі й, тільки під'їхавши до своєї студії, розумію, що зовсім не знаю, куди мені їхати. З Ритою ми не сварилися, і вона буде не проти, щоб я у неї пожила, але після нашої розмови залишився неприємний осад.
Варто таки сьогодні переночувати у себе на роботі, а завтра винайняти квартиру. Це не діло, що я житиму в гостях. Може, якщо стану більш незалежною, мені стане легше? За останні роки я була слабкою жінкою за спиною сильного чоловіка і не думала, де мені жити та у що одягатися. А зараз залишилася сама, і сама приймаю рішення. Хоча взагалі не уявляю, з чого почати, добре хоч у мене є студія.
У приміщенні темно, але горить маленький торшер наприкінці зали. Як завжди, Гліб не вважав за потрібне економити електрику. Проходжу далі й ледь свідомість не втрачаю від картини перед очима. Андрій сидить на дивані, точніше, спить. Не уявляю, навіщо він приїхав, але нехай їде спати до іншого місця.
Дивлюся на нього — і руки трясуться. Навіть не думала, що, побачивши власного чоловіка, у мене буде напад паніки. Це якийсь театр абсурду, їй-богу.
— Олесю, що ти тут робиш? — запитує хрипким голосом чоловік, потираючи свої очі. Господи, хвиля жару проноситься по моєму тілу, начебто з одного боку я не хочу його бачити, а з іншого, розумію, що сумувала. Шалено сумувала.
— Це ти що тут робиш, Андрію? — як він взагалі дізнався, де я?
— Я телефонував тобі цілий день, ти не відповіла, я хвилювався, — Заремський підходить ближче до мене і знімає з плеча важку сумку. — Їдемо до ресторану і там поговоримо. Ти голодна?
— Нікуди я не поїду, і слухавку не брала не тому, що не чула, хоч я була зайнятою, а тому, що не хотіла розмовляти із тобою, — відштовхую його від себе. — Ти не розумієш, що більше не буде спільних походів у ресторан? Відтепер ми чужі одне одному люди, завтра я подаю на розлучення і розмовлятимемо через адвокатів.
Не знаю, звідки в мене взялося стільки енергії на таку палку промову, але побачивши гарного і випещеного чоловіка — знесло дах і відкрило шлюзи. Мені ніяково знаходитися у його присутності, а ще більше ніяково, розуміти, що я не можу, як раніше, обійняти та поцілувати його, як робила це протягом довгих років. Якоюсь мірою, це все та сама людина, яку я кохаю, але в яку більше не вірю, і вважаю її вже чужою і далекою.
— Прошу тебе, їдьмо зі мною. Нам варто поговорити, Олесю, — цей голос вибиває мене зі звичного ритму, якого я збиралася триматись у спілкуванні зі своїм чоловіком.
Мені багато було незрозуміло, але інтуїція підказувала, що варто справді з ним поговорити. Як же хочеться взяти й все забути, щоб ніколи не бачити сцени з Веронікою і ніколи не відчувати болю, якого мені завдали ці двоє. Але, на жаль, так не буває.
— Андрію, ти нічого не скажеш такого, щоб я тобі вибачила і прийняла назад. Змирись, що ти власними руками зруйнував нашу сім'ю, і говорити вже немає сенсу, повір.
Андрій заплющує очі та скуйовджує собі волосся, мабуть, сердиться, що не може мною керувати, як це виходило у нього раніше. У тому житті, в якому я не знала про його пригоди. Саме тоді, коли беззастережно вірила, що мій чоловік був вірним. Вражаюся своєю наївністю.
— Олесю, — на видиху вимовляє він, — ти стоїш у чужій кофті, ти нічого цінного не взяла зі своїх речей. Їдьмо додому? Це твій дім.
— Ні, Андрію, це ти збудував цей дім і все, що в ньому, теж купив ти, тому не бачу сенсу називати його моїм, — серйозно кажу. — Я туди не повернусь. Хіба що за речами, але це точно не сьогодні й не під твоїм пильним поглядом. Вибач, але я втомилася і хочу спати. З тобою зв'яжеться адвокат.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибач та зрозумій, Катя Кірініна», після закриття браузера.