Читати книгу - "Цифрова Фортеця"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ви отримаєте обидва паролі, — мовив голос. — Той, що належить містеру Танкадо, і мій.
Прикривши рукою слухавку, Нуматака голосно розсміявся. А потім не втримався і спитав:
— А скільки ж ви хочете за обидва паролі?
— Двадцять мільйонів американських доларів.
Точнісінько таку суму запропонував Нуматака під час торгів.
— Двадцять мільйонів? — удавано вжахнувся він. — Яке нечуване нахабство!
— Я бачив цей алгоритм. І запевняю вас, він того вартий.
«Повна бздура, — подумав Нуматака. — Він вартий вдесятеро більше».
— На жаль, — відповів він, втомлюючись від гри, — ми обидва знаємо, що містер Танкадо ніколи на це не піде. Лишень подумайте про юридичні наслідки.
На протилежному кінці лінії запала лиховісна тиша.
— А що, як містер Танкадо вийде з гри?
Нуматака був знову розсміявся, але відчув незвичну впевненість та рішучість у голосі співрозмовника.
— Якщо Танкадо вийде з гри? — спитав Нуматака й замислився. — Тоді ми з вами домовимося.
— Я буду на зв’язку. — Й у слухавці почулися короткі гудки.
РОЗДІЛ 14
Бекер поглянув на мерця. Навіть через кілька годин після смерті обличчя азіата зберігало рожевуватий блиск недавнього сонячного опіку. Решта тіла була блідо-жовтою — геть уся за винятком невеличкого синця прямо над серцем.
«То, мабуть, від серцевого масажу, — подумав Девід. — Шкода, що він не допоміг».
І знову став обдивлятися руки померлого. Таких Бекеру іще не доводилося бачити. Кожна мала лише по три пальці — скручені і спотворені. Та Бекер зосередив увагу не на каліцтві.
— Ну ні фіга собі! — пробурмотів лейтенант у протилежному кінці кімнати. — Виявляється, що він — японець, а не китаєць.
Бекер підвів погляд. Поліцейський гортав сторінки паспорта померлого.
— Краще б ви не робили цього, — ввічливо зауважив Бекер, пригадавши інструкції: «Нічого не чіпати. Нічого не читати».
— Енсей Танкадо... народився в січні тисяча...
— Будь ласка, — ввічливо повторив Бекер. — Покладіть паспорт на місце.
Лейтенант іще мить повитріщався в документ, а потім кинув його назад, на купку одежі.
— Цей хлопець мав візу «клас-3». Міг залишатися тут багато років.
Бекер торкнувся до зап’ястя померлого.
— Можливо, він тут мешкав.
— Та ні. Дата в’їзду позначена минулим тижнем.
— А може, він саме перебирався сюди, — стисло припустив Бекер.
— Може, і так. І перший же тиждень виліз йому боком. Тепловий удар і серцевий напад. Бідолашний вилупок.
Бекер проігнорував зауваження лейтенанта й уважно придивився до руки померлого.
— А ви впевнені, що на ньому не було якихось коштовностей?
Офіцер спантеличено поглянув на Девіда.
— Коштовностей?
— Так. Ось погляньте на це.
Лейтенант перетнув приміщення й наблизився до померлого.
На шкірі лівої руки Танкадо виднілися сліди опіку. Скрізь — окрім вузенької смужки неторкнутої плоті, що опоясувала найменший палець.
Бекер вказав на смужку блідої шкіри.
— Ось подивіться, тут немає сонячного опіку. Схоже, тут був перстень.
Офіцер не зміг приховати подиву.
— Перстень? — У його голосі почулося спантеличення. Він уважно обдивився палець померлого. А потім густо почервонів і знітився.
— О Господи, — нервово хихикнув він. — Так це й справді було...
У Бекера мимоволі похололо під серцем.
— Перепрошую?
Лейтенант похитав головою, немов не вірячи своїм очам.
— Я хотів вам раніше розповісти... але мені здалося, що той тип був несповна розуму.
Та Бекеру було не до сміху.
— Який тип?
— Та отой, що зателефонував до палати невідкладної допомоги. Якийсь канадський турист. Усе теревенив і теревенив про якийсь перстень. Белькотів такою жахливою іспанською, якої я жодного разу в житті не чув.
— І він сказав, що містер Танкадо має перстень?
Лейтенант кивнув. Витягнув цигарку «Дукадо» і, зиркнувши на табличку «Палити заборонено», таки підкурив.
— Хотів вам розказати, але той тип видався геть ненормальним.
Бекер насупився. Слова Стретмора відлунням загули в його вухах: «Мені потрібно все, що мав при собі Енсей Танкадо. Усе. Не залишайте нічого. Навіть шматка паперу».
— А де тепер цей перстень? — спитав Девід.
Лейтенант випустив кільце диму.
— Це довга історія.
Внутрішній голос підказав Бекеру, що це погана новина.
— Розкажіть.
РОЗДІЛ 15
Сюзанна Флетчер сіла за свій комп’ютерний термінал у блоці № 3. Це була приватна звуконепроникна камера для шифрувальників на межі першого поверху. Дводюймовий вигнутий лист поляроїдного скла забезпечував шифрувальникам панорамний вид шифрувального приміщення й водночас робив їх невидимими ззовні.
У просторому приміщенні правильним колом стояли дванадцять терміналів. Вважалося, що таке розташування мало спонукати шифрувальників до інтелектуальних бесід і нагадувати їм, що вони є частиною великої команди: чимось на кшталт лицарів-шифрувальників Круглого столу. Іронія ж полягала в тому, що до будь-яких таємниць мешканці цього блоку ставилися несхвально.
Прозваний «дитячим майданчиком», блок № 3 і близько не давав відчуття стерильності, характерної для решти шифрувального відділу. Він був спроектований та обставлений так, щоб люди в ньому почувалися, як удома, — товсті килими, якісні аудіосистеми, завжди повний холодильник та навіть баскетбольне кільце. Стосовно шифрувального відділу в АНБ була така філософія: недостатньо вгатити кілька мільярдів доларів у комп’ютер-дешифратор. Треба ще й заохотити кращих із кращих на ньому працювати. Сюзанна скинула балетки фірми «Сальваторе Феррагамо» і встромила пальці в колготках у товстий килим. Добре оплачуваних державних службовців заохочували утримуватися від ефектної демонстрації власної заможності. Для Сюзанни це загалом не створювало проблем: вона почувалася абсолютно щасливою зі своєю скромною двокімнатною квартирою, седаном «вольво» та консервативним гардеробом. Але взуття — то була інша справа. Іще студенткою вона не шкодувала грошей на найкраще.
«Не можна дострибнути до зірок, коли в тебе болять ноги, — якось зауважила її тітка. — А коли потрапляєш туди, куди прагнеш, то мусиш дбати про свій збіса гарний вигляд!»
Сюзанна з насолодою розім’яла ноги і взялася до роботи. Вона вивела на екран свого «слідопита» і, готуючись настроїти його, поглянула на електронну адресу, яку дав їй Стретмор.
NDAKOTA@ara.anon.org
Чоловік, який називав себе Північна Дакота, мав анонімну адресу, але Сюзанна знала, що вона недовго залишатиметься анонімною. «Слідопит» пройде крізь сервер ARA, потім скерується до Північної Дакоти, а звідти надішле інформацію про справжню інтернет-адресу цього чоловіка.
Якщо все піде за планом, то Північну
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Цифрова Фортеця», після закриття браузера.