Читати книгу - "Битва королів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
За ті вісім днів, відколи «Чорна чайка» приєдналася до решти флоту під Штормокраєм, так близько до його світлості Давос іще не опинявся. Він просив аудієнції за годину по прибутті, тільки щоб почути: король не приймає. Король часто не приймав, як дізнався Давос від свого сина Девана — одного з королівських зброєносців. Станіс Баратеон прийшов до влади — і лордійчуки тепер юрмилися навколо нього, як мухи навколо трупа. «Він і сам уже наполовину труп — відтоді як я поїхав з Драконстону, він постарів на роки». Деван казав, що останнім часом король майже не спить.
— По смерті лорда Ренлі його мучать кошмари,— мовив хлопець до батька.— І мейстрове зілля не допомагає. Тільки леді Мелісандрі вдається його приспати.
«То ось чого вона тепер живе в його шатрі? — подумав Давос.— Щоб разом молитися? Чи, може, вона знає інший спосіб його приспати?» Такі питання ставити підло — та він би і не наважився, навіть власному синові. Деван — гарний хлопчина, але він гордо носить на камзолі вогненне серце, а ще батько бачив його вночі біля вогнища, де молилися Царю світла, щоб наблизив світанок. «Він — королівський зброєносець,— сказав собі Давос,— і цілком очікувано, що він прийме королівського бога».
Давос уже і призабув, якими високими й товстими здаються мури Штормокраю зблизька. Під’їхавши до них, король Станіс зупинився — за кілька футів од сера Кортні та його штандарт-юнкера.
— Сер,— зронив він сухо, але ввічливо. Злазити з коня він не збирався.
— Мілорде,— прозвучало у відповідь не так увічливо — а чого ще чекати?
— Традиційне звертання до короля — «ваша світлість»,— оголосив лорд Флорент. На його кірасі з кола лазуритових квітів вистромив писок золотий лис. Дуже високий, дуже люб’язний і дуже заможний, лорд Ясноводої Фортеці виявився першим з прапороносців Ренлі, хто присягнув Станісу, і першим він забув про своїх богів і прийняв Царя світла. Королеву Станіс лишив на Драконстоні разом з її дядьком Акселем, але люди її були ще чисельніші та впливовіші, ніж раніше, а перед у них вів Алестер Флорент.
Сер Кортні проігнорував його, звертаючись лише до Станіса:
— Видатне товариство. Великі лорди Естермонт, Ерол і Варнер. Сер Джон з Фосовеїв зеленого яблука і сер Браян — з червоного. Лорд Карон і сер Гіяр з веселкової варти короля Ренлі... а ще, певна річ, могутній лорд Алестер Флорент Ясноводський. А отам, позаду, чи то не ваш цибулевий лицар? Мої вітання, пане Давосе! А з цією леді, боюся ми не знайомі...
— Моє ім’я — Мелісандра, сер,— сказала жінка, що єдина була не в латах, а у своїй просторій червоній мантії. На шиї в неї пив ранкове світло великий рубін.— Я служу вашому королю й Царю світла.
— Радий за вас, міледі,— озвався сер Кортні,— але я поклоняюся іншим богам та іншому королю.
— Істинний король — один, як і істинний бог — один,— оголосив лорд Флорент.
— Ми тут зібралися на теологічний диспут, мілорде? Якби знаття, я привіз би з собою септона.
— Ви дуже добре знаєте, для чого ми зібралися,— сказав Станіс.— У вас було два тижні, щоб розглянути мою пропозицію. Ви розіслали птахів. Але допомога не прийшла. І не прийде. Штормокрай лишився сам-один, а мені урвався терпець. Востаннє, сер, наказую вам відчинити браму й передати мені те, що належить мені по праву.
— На яких умовах? — запитав сер Кортні.
— Умови не змінилися,— мовив Станіс.— Я пробачу вам зраду, як пробачив лордів, яких ви бачите біля мене. Вояки з вашого гарнізону отримають вибір: стати на службу до мене чи повернутися додому — цілі й неушкоджені. Вам залишається ваша зброя і особисті речі. Однак коней і в’ючаків я забираю собі.
— А що буде з Едриком Штормом?
— Братового байстрюка ви передаєте мені.
— Тоді моя відповідь — ні, мілорде.
Король зціпив зуби і промовчав.
Натомість заговорила Мелісандра.
— Хай береже вас Цар світла у вашій темноті, пане Кортні.
— Хай Чужі засадять в дупу вашому Царю світла,— виплюнув Пенроуз,— а тоді підітруть отою ганчіркою, під якою ви приїхали.
Лорд Аксель Флорент прочистив горло.
— Пане Кортні, язика не розпускайте! Його світлість не скривдить хлопця. Малий з ним однієї крові, і зі мною теж. Усім відомо, що його мати — моя сестра Деліна. Якщо не довіряєте королю, довіртеся мені. Ви знаєте мене як людину честі...
— Я знаю вас як людину честолюбну,— перебив мову сер Кортні.— Людину, що королів і богів міняє, як чоботи. Це стосується і решти перекинчиків, що я тут бачу.
В королівському почті здійнявся обурений галас. «А він не дуже й помиляється»,— подумав Давос. Ще не так давно Фосовеї, Гіяр Мориген і лорди Карон, Варнер, Ерол і Естермонт були душею і серцем з Ренлі. Сиділи в нього у шатрі, допомагали планувати битви, змовлялися, як скинути Станіса. І з ними був лорд Флорент — може, він і рідний дядько королеви Селізи, але це не завадило лорду Ясноводдя, коли сходила зірка Ренлі, прихилити перед ним коліно.
На кілька кроків уперед виїхав Брайс Карон — його довгий веселковий плащ розмаявся на вітрі з затоки.
— Немає тут перекинчиків, сер. Я присягав Штормокраю, а король Станіс — його законний лорд... і мій справжній король. Він останній з дому Баратеонів, спадкоємець Роберта й Ренлі.
— Якщо так, то чого ж серед вас немає лицаря квітів? І де Матис Рован? Рендил Тарлі? Леді Окгарт? Чого ж вони не опинились у цьому товаристві, вони ж бо любили Ренлі найбільше! Де Брієнна Тартська, питаю я вас?
— Вона? — грубо засміявся сер Гіяр Мориген.— Та втекла. Бо як іще? Це ж від її руки загинув король.
— Це брехня,— сказав сер Кортні.— Я знав Брієнну, коли вона дівчиськом ще гралася в батька під ногами
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Битва королів», після закриття браузера.