Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Вип’ю, — кивнула Пат. — Усе, що ви забажаєте.
Вони пішли в дім. Поряд з ним Пат здавалася його донькою.
Стрункою, сміливою і юною донькою стомленого велетня доісторичних часів.
Об одинадцятій ми вирушили додому. Валентин і Фердинанд поїхали в таксі, вів машину Валентин. Решта поїхала «Карлом». Ніч була тепла, і Кестер вибрав шлях не навпростець до міста, а в об’їзд — через села, що мирно спали обабіч шосе; де-не-де блимали поодинокі вогні, валували собаки. Ленц сидів поруч Отто й щось наспівував. Ми з Пат принишкли на задньому сидінні.
Кестер майстерно вів машину. Повороти він брав, як птах, наче то для нього була дитяча забавка. Він не їздив рвучко, як здебільшого всі гонщики. На звивистій дорозі можна було спокійно спати — так плавно йшла машина; швидкості ви й не помічали.
По тому, як шаруділи шини, ми визначали, яка під нами дорога. На асфальті вони аж свистіли, на бруківці — глухо хур-чали. Світло фар мчало поперед нас, як двоє довжелезних сірих хортів, вихоплюючи з темряви тремтячу алею беріз, ряд тополь, телеграфні стовпи, які шугали повз нас, низенькі будиночки й вишикувані в мовчазному параді дерева на узлісках. А над нами в бездонному небі й розсипах тисяч зірок в’юнився ясною смугою Чумацький Шлях… Швидкість збільшувалась. Я вкрив Пат нашими пальтами. Вона усміхнулась мені.
— Ти мене любиш? — спитав я.
Вона заперечливо похитала головою.
— А ти мене?
— Ні. Яке це щастя, правда?
— Велике щастя!
— Тоді з нами нічого й не може скоїтися, правда?
— Нічогісінько! — відповіла вона й узяла мою руку.
Дорога повернула вниз, пішла уздовж залізничного насипу.
Зблискували рейки. Далеко попереду замиготів червоний вогник. «Карл» ревнув і кинувся навздогін. То був експрес із спальними вагонами та яскраво освітленим вагоном-рестораном. Ми наздогнали поїзд. З вікон нам махали люди, але ми не відповідали. Ми обігнали поїзд. Я озирнувся. Паровоз вивергав дим, сипав іскрами. Він глухо тупотів у синій ночі. Ми перегнали його, — але ми їхали до міста, де таксі, ремонтні майстерні, мебльовані кімнати… А він тупотів повз узлісся, поля і річки в якусь далечінь, у світ пригод.
Назустріч нам мчали вулиці й будинки. «Карл» пішов повільніше, але все ще ревів, як дикий звір.
Кестер зупинив машину неподалік від кладовища. Він не поїхав ні до Пат, ні до мене, а став просто десь поблизу, певно, знаючи, що ми хочемо побути самі. Ми вийшли з машини. Кестер і Ленц зразу ж, не озирнувшись, помчали далі. Я подивив-ся їм услід. На мить мене охопило дивне почуття. Вони поїхали, поїхали мої товариші, а я залишився, не поїхав з ними.
— Ходімо, — сказав я Пат, відганяючи ці думки.
Вона подивилась на мене так, ніби про щось здогадуючись.
— їдь із ними, — сказала вона.
— Ні, — заперечив я.
— Тобі ж хочеться поїхати з ними…
— Таке скажеш! — відповів я, добре знаючи, що вона має рацію. — Ходімо!
Ми пішли вздовж кладовища, ще трохи похитуючись від вітру та швидкої їзди.
— Роббі, — звернулася до мене Пат, — я краще піду додому.
— Чому?
— Не хочу, щоб ти заради мене зрікався чогось.
— Що це ти надумала, чого це я зрікаюсь?
— Своїх товаришів…
— Я зовсім не зрікаюсь їх, бо ж завтра вранці я усіх знову побачу.
— Ти ж розумієш, про що я кажу, — мовила вона, — досі ти бував з ними набагато більше, як тепер.
— Бо тоді не було тебе, — відповів я і відімкнув двері.
Вона похитала головою.
— Це зовсім інше.
— Звісно, що інше. Хвалити Бога!
Я взяв її на руки й поніс коридором до своєї кімнати.
— Тобі потрібні товариші, — сказала вона мені в саме вухо.
— Ти мені теж потрібна, — відказав я.
— Але не так, як вони…
— Це ще ми побачимо…
Я пхнув двері і поставив Пат на підлогу. Вона не відпускала мене.
— Я — дуже поганенький товариш, Роббі.
— Мабуть. Мені й не потрібна жінка, як товариш. Я хочу мати кохану.
— А я й не кохана, — пробурмотіла вона.
— А хто ж ти тоді?
— Не половинка й не ціле. Так, фрагмент…
— А це найкраще! Це збуджує фантазію. Таких жінок люблять довіку. Стопроцентні жінки швидко надокучають. Бездоганні так само. А от «фрагменти» — ніколи.
Була четверта година ночі. Я провів Пат додому й повертався до себе. Почало вже займатися на світ. Пахло ранком.
Я йшов додому вздовж кладовища, повз кав’ярню «Інтерна-ціональ». Аж раптом відчинилися двері шоферської харчівень-ки поряд з будинком профспілок і вийшла дівчина. Маленький капелюшок, потерте червоне пальтечко, високі лакові черевики — я вже пройшов був мимо, коли враз упізнав її:
— Лізо…
— Тебе, виявляється, ще теж можна зустріти? — сказала вона.
— Звідки це ти? — спитав я.
Вона якось невиразно махнула рукою.
— Ось чекала тут. Думала, що ти проходитимеш мимо. Бо ж ти саме в цю пору йдеш додому.
— Так, це правда.
— Підеш зі мною? — спитала вона.
Я знітився.
— Це неможливо…
— Грошей не треба, — швидко промовила вона.
— Не в тім річ, — відповів я необачно, — гроші в мене є…
— А, он воно що, — гірко сказала вона й відступила на крок, щоб піти геть.
Я схопив її за руку.
— Ні, Лізо…
Худенька й бліда, стояла вона на безлюдній, сірій вулиці. Такою я зустрів її кілька років тому; жив я тоді, ні про що не думаючи, нічого не сподіваючись. Спочатку вона була недовірлива, як і всі ці дівчата, але згодом, коли ми кілька разів поговорили з нею, стала довірливіша й прихилилась до мене. То були якісь чудні стосунки. Траплялося, що я не бачив її цілі тижні, а тоді раптом вона стояла на якомусь розі й чекала на мене. Обоє ми не мали тоді нікого й нічого, отож навіть та крихітка тепла, що ми могли дати одне одному, важила для кожного з нас більше, ніж то звичайно буває. Я давно вже не бачив її, а відколи познайомився з Пат — ні разу.
— Куди це ти поділася, Лізо?
Вона знизала плечима.
— Хіба не однаково… Оце захотіла побачити тебе. Ну, то я піду собі…
— Як же ти живеш?
— Облиш… — відповіла вона. — Не силуй себе…
Губи в неї тремтіли. Було видно, що вона голодна.
— Я трохи пройдуся з тобою, — сказав я.
Її злиденне, байдуже обличчя повії пожвавішало, набуло дитячого виразу. Дорогою, в одній із шоферських харчівеньок, що не зачинялися цілу ніч, я купив їй чогось трохи поїсти. Спочатку вона відмовлялась, і
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.