Читати книгу - "Битва королів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ти б отримала сто тридцять кораблів без команди, яка виведе їх у море. Твоя праведна мета нічого не важить для простолюду Карта. Яке діло моїм морякам до того, хто сидить на престолі королівства на краю світу?
— Я їм заплачу.
— Якою монетою, золота зоре мого небокраю?
— Тою, що її приносять пілігрими.
— Може бути,— погодився Заро,— але коштуватиме це недешево. Тобі доведеться заплатити їм більше, ніж плачу я, а весь Карт потішається з моєї згубної щедрості.
— Якщо Тринадцятеро не хочуть мені допомагати, може, мені варто звернутися до Турмалінового братства чи Гільдії присмачників?
Заро мляво знизав плечима.
— Від них не дочекаєшся нічого, крім лестощів і лжі. Присмачники — ошуканці та хвальки, а у братстві повно піратів.
— То доведеться звернутися до Піята Прі й піти до ворожбитів.
Купецький король рвучко випростався.
— У Піята Прі сині губи, а правду кажуть, що з синіх губ злітають тільки брехні. Дослухайся до того, хто любить тебе, він мудро каже. Ворожбити — лихі створіння, що з праху їдять і з тіні п’ють. Вони тобі нічого не запропонують. Бо в них нічого немає.
— Я б не шукала чаклунської помочі, якби мій друг Заро Зоан Даксос дав мені те, що я прошу.
— Ти отримала моє серце й селитьбу — вони щось для тебе важать? Ти отримала парфуми й помаранчі, мавпочок-стрибунців і змій-плювачів, сувої з загубленої Валірії, голову боввана й ногу дракона. Ти отримала цей паланкін з чорного дерева й золота, а ще пару волів до нього — одного білого, як слонова кістка, а другого чорного, як гагат, і з інкрустованими коштовним камінням рогами.
— Так,— мовила Дані.— Але хотіла я кораблі й кольчужників.
— Хіба не дав я тобі військо, о найсолодша з жінок? Тисячу лицарів у блискучих обладунках.
Обладунки були срібні й золоті, а лицарі — з нефриту, берилу, оніксу й турмаліну, з бурштину, опалу й аметисту, і всі завбільшки з мізинчик.
— Тисячу прегарних лицарів,— сказала вона,— от тільки ворогів такими не злякаєш. А воли не можуть перенести мене через море, я... А чого ми зупиняємося?
Рух волів помітно вповільнився.
— Халесі,— гукнув Аґо крізь запнуті завіски, в той час як паланкін різко став. Дані зіперлася на лікоть, щоб визирнути у вікно. Вони саме опинилися на околицях базару, а дорогу їм загородила людська стіна.
— На що це вони дивляться?
— На вогнечарника, халесі,— повернувся до неї Джого.
— І я хочу поглянути.
— То погляньте,— дотрак простягнув їй руку. Щойно Дані вхопилася за неї, він усадовив її перед собою на сідло, звідки вона могла все-все роздивитися понад головами натовпу. Вогнечарник вичаклував у повітрі драбину — жовтогарячу драбину з кипучого й тріскучого полум’я, що тягнулася з підлоги до високої ґратчастої стелі базару.
Глядачі, зауважила Дані, переважно були немісцеві: вона бачила матросів торгових галер, купців з каравану, запорошених подорожніх з червоної пустелі, мандрівних вояків, ремісників, работоргівців. Обхопивши її рукою за пояс, Джого нахилився ближче.
— Молочні його уникають. Халесі, бачиш дівчину в повстяному капелюшку? Отам, позаду череватого жерця. Вона...
— ...гаманниця,— закінчила за нього Дані. Вона не якась там зніжена пані, сліпа до таких речей. На вулицях вільних міст вона бачила чимало злодіїв за ті роки, що вони з братом тікали від Узурпаторових найманих ножів.
Вогнечарник широкими жестами підбивав полум’я вище й вище. Глядачі закидали голови, а в юрмищі в цей час снували гаманники, ховаючи в долонях леза. Однією рукою вони тицяли вгору разом з усіма, а другою звільняли заможних від грошенят.
Коли вогненна драбина виросла вже на сорок футів, вогнечарник застрибнув на неї і почав дертися нагору, перебираючи руками спритно, як мавпа. Кожен щабель, якого він торкався, танув позаду нього, лишаючи хіба цівку сріблястого диму. Коли він виліз нагору, драбина зникла — і він разом з нею.
— Гарний фокус,— у захваті зронив Джого.
— Це не фокус,— сказала якась жінка загальною мовою.
Дані не зауважила в юрмі Квейт, аж ось жінка стоїть просто перед нею, і очі її волого зблискують за непроникною червоною лакованою маскою.
— Що ви маєте на увазі, міледі?
— Півроку тому цей чолов’яга заледве міг видобути вогонь з драконового скла. Трохи знався на поросі й дикополум’ї — цілком досить, щоб заворожити публіку, поки працювали його злодії. Він ходив босий по розпеченому вугіллю й малював у повітрі квітучі вогненні ружі, та він і не сподівався, що колись гулятиме вогненною драбиною, як пересічний рибалка і думки не має піймати в сіті кракена.
Дані схвильовано подивилася туди, де колись була драбина. Від неї не лишилося вже й диму, юрма розходилася — всі подались у своїх справах. За мить чимало з них збагнуть, що в гаманах у них — ані монетки.
— А тепер?
— А тепер його сила росте, халесі. І причина у вас.
— У мені? — вона розсміялася.— Хіба таке може бути?
Підступивши ближче, жінка поклала два пальці Дані на зап’ясток.
— Ви — матір драконів, так?
— Так, і темному поріддю чіпати її не дозволено! — Джого руків’ям батога скинув жінчині пальці.
Квейт на крок відступила.
— Вам треба чимшвидше їхати з цього міста, Данерис Таргарієн, бо в іншому разі вам не вдасться з нього виїхати вже ніколи.
В тому місці, де Квейт поклала пальці, зап’ясток Дані ще сіпався.
— І куди б ви радили мені їхати? — спитала вона.
— Щоб дістатися півночі, маєте прямувати на південь. Щоб дістатися заходу, маєте прямувати на схід. Щоб рухатися вперед, маєте повернутися назад, а щоб торкнутися світла — пройти попід тінню.
«Ашай,— подумала Дані,— вона радить мені помандрувати в Ашай».
— А в Ашаї мені дадуть військо? — поцікавилася вона.— Дадуть мені золото в Ашаї? І кораблі? Що такого є в Ашаї, чого нема в Карті?
— Істина,— сказала жінка в масці. Й, уклонившись, вона знов розчинилась у натовпі.
Рахаро зневажливо пирхнув у свої чорні обвислі вуса.
— Халесі, ліпше людині скорпіонів ковтати, ніж вірити темному поріддю, що боїться підставити обличчя під сонячні промені. Всі це знають.
— Всі це знають,— погодився Аґо.
Заро Зоан Даксос спостерігав за розмовою зі своїх подушок. Коли Дані сіла поряд з ним у паланкіні, він мовив:
— Твої дикуни мудріші, ніж здогадуються. Ті істини, які
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Битва королів», після закриття браузера.