Читати книгу - "Талiсман"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ні, звісно ж, не бачу без окулярів!
— Але вони там. І вже за годину ті білі жуки вилазитимуть з…
— Гаразд, — поспіхом відповів Річард.
10
Торгові автомати смерділи.
Джекові здавалося, ніби всі продукти всередині зіпсувалися. Синя пліснява огорнула сирні крекери, «Доріто», «Джекс» і смажені шкварки. Липкі калюжі талого морозива стікали з передніх панелей автомата «На-Моржо».
Джек потягнув Річарда до вікна і визирнув на вулицю. Звідси він досить добре бачив Депо. За ним — огорожу із сітки-рабиці й службову дорогу, що вела з кампуса.
— Ми будемо на вулиці за кілька секунд, — прошепотів Джек.
Він відімкнув вікно і підняв його.
Школа існує, бо Ендрю Тайєр побачив багато можливостей…, чи бачиш ти можливості, Джекі?
Він гадав, що, можливо, бачить.
— Чи є там хтось на вулиці? — нервово запитав Річард.
— Ні, — відповів він, насправді не надто придивляючись. Бо більше не мало значення, є там хтось, чи нема.
Один із трьох чи чотирьох найбільших американських залізничних вузлів… «Капітал на залізничному перевезенні… особливо до західного узбережжя… він першим розгледів потенціал перевезень на захід… на захід… захід…»
Густий брудний коктейль із болотного смороду і сміттєвих ароматів залетів у вікно. Джек перекинув одну ногу через підвіконня і простягнув руку Річардові.
— Ходімо, — сказав він.
Річард відступив назад, і його обличчя видовжилося від переляку.
— Джеку… Я не знаю…
— Це місце розсипається на порох, — сказав Джек, — і скоро воно заповниться жуками. А тепер ходімо. Хтось може побачити, як я сиджу на вікні, і ми втратимо останній шанс вислизнути, наче пара мишей.
— Я нічого не розумію! — завивав Річард. — Я не розумію, що за йобане пекло тут відбувається!
— Стули пельку і ходімо, — сказав Джек. — Або я покину тебе тут, Річарде. Клянуся Богом, покину. Я люблю тебе, але моя матір помирає. Я покину тебе, і дбай про себе сам.
Річард зазирнув Джекові в обличчя і побачив — навіть без окулярів, — що Джек каже правду. Він узяв Джека за руку.
— Боже, як мені страшно, — прошепотів він.
— А мені, гадаєш, ні, — сказав Джек і зістрибнув з підвіконня.
Його ноги приземлилися на брудний моріжок секундою пізніше. Річард стрибнув біля нього.
— Нам потрібно добігти до Депо, — прошепотів Джек. — Це приблизно п’ятдесяти ярдів. Ми зайдемо всередину, якщо там відчинено, і спробуємо сховатися, а якщо ні — залишимося біля стіни, що виходить на Нельсон-гауз. Коли ми пересвідчимося, що нас ніхто не бачить і все спокійно…
— Побіжимо до паркану.
— Так. Або нам доведеться перенестися, але не варто думати про це зараз. Службова дорога. Гадаю, якщо нам пощастить вибратися за межі «Тайєра», усе знову буде гаразд. Коли ми пробіжимо десь чверть милі по дорозі, ти зможеш озирнутися через плече і побачити світло в гуртожитках і бібліотеці, як завжди, Річарде.
— Це було б так добре, — сказав Річард зі смутком, від якого рвалося серце.
— Гаразд, ти готовий?
— Гадаю, так, — відповів Річард.
— Біжи до Депо і завмри біля стіни. Біжи нахилившись, щоб кущі сховали тебе. Бачиш їх?
— Так.
— Гаразд… біжи!
Вони рвонули від Нельсон-гауза і пліч-о-пліч побігли до Депо.
11
Їм лишалося менше ніж півдороги до місця призначення — повітря чистою білою парою злітало з їхніх вуст, а ноги билися об брудний ґрунт, — коли дзвони в каплиці застугоніли огидним скреготливим дзенькотом. Собаки відповіли дзвонам злагодженим виттям.
Усі старости-перевертні бігли позаду. Джек простягнув руку до Річарда і побачив, що він простягає руку до нього. Їхні долоні з’єдналися. Річард закричав і потягнув Джека ліворуч. Він так міцно схопив Джекову руку, що стиснуті фаланги пальців заніміли. Худий білий вовк, Голова Правління Вовків, оббіг навколо Депо і гнав тепер до них. Джек подумав, що це старий із лімузина. Інші вовки та собаки бігли за ним… і тут Джек збагнув з болючою певністю, що не всі з них були собаками. Деякі — напівобернені хлопці, деякі — дорослі чоловіки (певно, вчителі, подумав Джек).
— Містер Дафрі! — волав Річард, показуючи вільною рукою вбік. («Ги-ги, а ти непогано бачиш, як для людини, що втратила свої окуляри, Річі», — божевільно подумав Джек.) — Містер Дафрі! О Боже, це ж містер Дафрі! Містер Дафрі! Містер Дафрі!
Таким чином Джек перший і єдиний раз глянув на директора Школи Тайєра — крихітного літнього чоловіка із сивим волоссям, великим, зігнутим носом і зморшкуватим волохатим тілом мавпи катеринника. Він швидко біг на всіх чотирьох із собаками і хлопцями, а його академічний капелюх шалено підскакував угору-вниз на голові й чомусь відмовлявся падати. Він вишкірився на Джека і Річарда, і його довгий, обвислий язик із жовтими нікотиновими плямами висунувся з його вищиру.
— Містер Дафрі! О Боже! О милий Боже! Містер Дафрі! Містер Да…
Він дедалі сильніше тягнув Джека ліворуч. Джек був більшим, але Річарда охопила паніка. Вибухи збурювали повітря. Той брудний сміттєвий запах посилювався. Джек чув тихе плюскотіння і жвакання болота, що сочилося крізь ґрунт. Білий вовк, вожак зграї, скорочував дистанцію, і Річард намагався відтягнути їх від нього, силувався дотягти до паркану. З одного боку, це було правильно, але і хибно водночас, бо їм же треба було до Депо, а не до паркану. Їхньою метою було Депо, бо це був один із трьох чи чотирьох найбільших американських залізничних вузлів, бо Ендрю Тайєр був першим, хто розгледів потенціал у перевезеннях на захід, бо Ендрю Тайєр побачив потенціал, і Джек також бачив потенціал. Звісно, усе це було тільки на рівні інтуїції, але Джек дійшов розуміння, що в питаннях всесвітніх істин його інтуїція була єдиною правдивою опорою.
— Відпусти свого пасажира, Слоуте! — пробуркотів Дафрі. — Відпусти свого пасажира, він надто гарненький для тебе!
«Але хто такий пасажир?» — думав Джек останні дві секунди, коли Річард сліпо намагався збити їх з курсу, а Джек тягнув його назад, до об’єднаної зграї безпритульних собак, хлопців і вчителів, що бігли за великим білим вовком до Депо. «Я скажу тобі, хто такий пасажир. Пасажир — це той, хто їздить. А куди йде пасажир перед поїздкою? Правильно, в Депо…»
— Джеку, він укусить! — волав Річард.
Вовк перегнав Дафрі й стрибнув до них, роззявивши щелепи,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Талiсман», після закриття браузера.