Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Готфрід швидко опанував себе. Я кинув йому погляд, яким настирливо благав його вшитися звідси геть. Він відповів на це підступною усмішечкою, обсмикав піджак і пішов до нас.
Я знав, що на мене чекає, і тому зараз же перейшов у наступ.
— Ти вже відвіз фрейлейн Бомблат додому? — спитав я, щоб одразу ж нейтралізувати його.
— Так, — відповів Готфрід, не змигнувши й оком і нічим не виказавши, що мить тому він навіть гадки не мав про якусь там фрейлейн Бомблат. — Вона тебе вітає і просить, щоб ти їй зателефонував завтра вранці.
Це був добрий контрудар! Я кивнув.
— Зателефоную. Сподіваюся, що вона купить-таки машину.
Ленц знову відкрив був рота, та я стусонув його в голінку
й так на нього подивився, що він, усміхнувшись, замовк. Ми випили по чарці. Я пив тільки коктейль «Сайд-кар» з лимонним соком. Боявся, щоб знову не збитися на слизьке.
Готфрід був у чудовому гуморі.
— Тільки-но заходив до тебе, — сказав він. — Думав, що підемо кудись разом/Тоді зайшов у містечко розваг. Там нова чудова карусель. Давайте підемо туди, га? — Він глянув на Патрицію Гольман.
— Ходімо швидше! — відповіла вона. — Я страшенно люблю карусель!
— Тоді ходімо зараз же! — сказав я, радіючи, що ми підемо з бару — на вулиці все було простіше.
Шарманщики — перші форпости містечка розваг. Меланхолійні ніжні звуки. На потертих оксамитових килимчиках, якими звичайно вкривають шарманки, сидить часом папуга або змерзле мавпеня в червоній сукняній курточці. Пронизливо лунають голоси торговців. Вони продають клей для порцеляни, склорізні алмази, шербет, повітряні кульки, тканини. Від карбідних ламп розливається холодне синювате світло та специфічний запах. Ворожки, астрологи, ятки з медовими пряниками, човни-гойдалки, павільйончики з атракціонами й нарешті — гучна музика, різноколірні барви, блиск — освітлені, наче палаци, кружляли башти каруселей.
— Нумо, дітки! — Ленц із розмаяною чуприною кинувся до «американських гірок».
Тут грав найпотужніший оркестр. З укритих позолотою ніш павільйончика, по шестеро з кожної, виходили фанфаристи, поверталися на всі боки, сурмили, салютували фанфарами й відступали назад. То було грандіозне видовище!
Ми сіли у велику гондолу з головою лебедя і помчали вгору та вниз. Навколишній світ мерехтів і мчав повз нас, погойдувався і провалювавсь у чорний тунель, крізь який ми пролітали під стук барабанів, а тоді виринали назустріч блиску й фанфарам.
— Далі!
Готфрід метнувся до «летючої каруселі» з дирижаблями й аеропланами. Ми взяли на абордаж цепелін і зробили на ньому три кола.
Засапані, ми знову опинилися на землі.
— А тепер до чортового колеса! — заявив Ленц.
Чортове колесо — це велике і гладеньке, трохи опукле кружало, що обертається все швидше й швидше, і треба зуміти вдержатись на ньому! На кружало стало щось чоловік із двадцять. І Готфрід з ними. Він бігав, як навіжений, і публіка аплодувала йому. Під кінець він лишився на кружалі тільки вдвох з якоюсь гладкою куховаркою. Побачивши, що їй уже не вдержатися, ця хитруха просто сіла посередині кружала, а Готфрід гасав навколо неї. Інших усіх уже поскидало. Нарешті, ця ж сама доля спіткала й останнього з романтиків — він поточився просто в обійми куховарки й разом із нею скотився з кружала. Готфрід підійшов до нас, ведучи куховарку під руку, називаючи її просто — Ліна. Ліна ніяково посміхалася. Готфрід спитав, чим її можна почастувати. Ліна відповіла, що пиво добре втамовує спрагу. Обоє зникли в баварському павільйончику.
— Ну, а ми? Куди ми тепер підемо? — спитала Патриція Гольман: очі її блищали.
— До лабіринту привидів, — відповів я, показуючи на великий павільйон.
Шлях через лабіринт був сповнений несподіванок. Тільки-но ми ступили кілька кроків — і ось уже під нами захиталася підлога, чиїсь руки мацали нас у темряві, якісь страшні пики вистромлялися з кутків, завивали привиди. Ми сміялись, але раптом дівчина сахнулася назад, перелякавшись освітленого зеленого черепа. На якусь мить вона опинилась у мене в обіймах, я відчув на обличчі її віддих, а на устах — її волосся, але вона зараз же знову засміялась, і я випустив її з рук.
Я випустив її з рук, але щось у мені самому не випускало її. Ми давно вже вийшли з лабіринту, а я все ще відчував її плече у своїй руці, її м’яке волосся, ледь уловний персиковий запах її шкіри. Я уникав дивитися на неї. Вона зразу ж стала для мене якоюсь іншою.
Ленц уже чекав на нас. Він стояв сам.
— А де ж Ліна? — спитав я.
— П’є, — відповів він, киваючи головою на баварський па-вільйончик. — 3 ковалем.
— Співчуваю! — вимовив я.
— Дурниці, — сказав на те Готфрід, — давай-но краще візьмемось до серйозної чоловічої роботи.
Ми пішли до павільйону, де кидали на гачки кільця з твердої гуми й вигравали таким чином всілякі речі.
— Що ж, — промовив Ленц, звертаючись до Патриції Гольман, збиваючи капелюх на потилицю, — зараз ми здобудемо вам гарний посаг.
Він кинув перший і виграв будильник. За ним кинув я і здобув плюшевого ведмедика. Власник павільйону, передаючи нам наші виграші, голосно розхвалював їх, щоб принадити інших клієнтів.
— Скоро ти прикусиш язика, — усміхнувся Готфрід і підчепив сковороду. А я — ще одного плюшевого ведмедика.
— Оце-то щастить! — сказав власник павільйону, передаючи нам речі.
Він іще не знав, що його чекає. Ленц найкраще з усієї нашої роти кидав гранати, а взимку, коли нічого було робити, ми цілі місяці тренувалися, щоб накидати наші капелюхи на найрізноманітніші гачки. Порівняно до тих вправ накидати отут кільця було дитячою забавкою. Далі Готфрід без якихось зусиль виграв кришталеву вазу для квітів. Я — півдесятка грамофонних платівок. Хазяїн атракціону мовчки підсунув нам наші виграші, а тоді перевірив свої гачки. Ленц націлився і виграв сервіз для кави, другий приз! Коло нас зібрався вже натовп глядачів. Я швидко накинув аж три кільця на один і той самий гачок. Результат — «Покута святої Магдалини» у золоченій рамі.
Хазяїн павільйону скривився, як середа на п’ятницю, і відмовився давати нам іще кільця. Ми
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.