Читати книгу - "Вітер., Черкащенко Дарія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Я усміхнувся і сказав:
- Невже. Ти ось із самого народження вмів закликати големів?
- Майже. Але воно мені далося якось само собою.
- Загалом, як і будь-яка магія кожного з нас. Але ми ж усе одно вчимося.
- Це так. Але за весь час навчання, я тільки дізнавався нові здібності големів. Ну там, захищати, стріляти тощо. А от закликати... - Елан знизав плечима. - Навіть не знаю, як пояснити.
- Спробуй показати та пояснити свої почуття. Що ти думаєш при цьому.
- Добре, - погодився Елан. - Це вже хоч щось.
Наступної миті біля нас опинився земляний голем, нашого росту. Він швидко зібрався з найближчого каміння та земляних грудочок.
- Е... Ось... - невизначено сказав Елан, знову чухаючи потилицю і розгублено дивлячись то на мене, то на своє творіння.
- А пояснення? - запитав я.
- Ну, я його просто покликав. Подумав про земляного голема, уявив його зріст, ну і прикинув для чого він потрібен.
- І для чого він?
- Просто, щоб показати. Як наш манекен.
- Зрозуміло. А мені як його закликати?
- Не знаю... А ти нічого не відчув?
- На жаль, не встиг. Швидко в тебе все це відбувається.
- Може ще раз? - припустив мій невдалий учитель.
- Давай. Тільки постарайся повільніше.
Елан кивнув і повторив свої дії. Цього разу земляна фігура збиралася повільно, і я встиг вловити магічний потік, що виходить від рудоволосого хлопця. Це було схоже на те, як я зазвичай звертаюся до магії землі, тільки ось зв'язок був тонким і чітким, а не розсіювався по найближчій земній поверхні.
- Ну як, зрозуміло щось?
- Трохи більше, ніж минулого разу, але боюся, що я все одно не зможу створити щось, що буде саме рухатися і виконувати накази. Можливо, людську фігурку зліплю і все.
- Так це й треба! - несподівано зрадів Елан.
- А розум? - не зрозумів я.
- Це можна потім. Ти ніби ділишся з ними частинками своєї душі.
- Ох... - я потер перенісся. - Ти мав рацію, завдання не з легких.
Я непомітно покосився на батька, який уважно слухав Аїна. У того вже виходила більш плавна і спокійна мова. Чому ж Дірас сам мене цього не навчив, у нього б це вийшло явно краще, ніж в Елана. Та й узагалі, може мені це не дано. Раптом, мої здібності не такі різноманітні.
- Давай, хоч чоловічка створи, - сказав мій новий учитель. - Тільки не з землі, наскільки я пам'ятаю, вона в тебе найслабша. Почни з вогню. І фігурку роби невелику.
Я кивнув. Зліпити чоловічка з вогню, не складніше ніж метелика, і за мить біля двох земляних големів стояв мій палкий малюк.
- Угу... - задумливо сказав Елан. - А тепер... Тепер... Як же я це роблю? Згадав! - зелені очі хлопця засвітилися радісним вогником. - Давним-давно, коли я був зовсім дрібним, щоб керувати големами, мені необхідно було тихе містечко. Це зараз я легко з ними ділюся розумом, а раніше зливався з ними. Тобі потрібно присісти, розслабитися, заплющити очі, відчути свого елементаля і почати керувати ним, ніби зсередини. Бачити, чути й відчувати все, що й він.
- Зрозумів, - теж зрадів я, адже подібний трюк я вже проробляв із вітром. Невже, тоді мені вдалося створити вітряного елементаля, навіть того не підозрюючи?
Не особливо дбаючи про чистоту штанів, я тут же присів на землю, схрестивши ноги перед собою. Заплющив очі, добре відчуваючи свого вогняного чоловічка, для мене він продовжував яскраво світитися в навколишній темряві. Зосередитися було складніше. З усіх боків творилася магія, потоки якої я теж відчував. Чулися голоси, задоволені або розчаровані вигуки. Я відчув, як з боку Сема в різні боки пішов різкий потік сили. Злякавшись, я розплющив очі, проте Тайлор встиг врятувати всіх нас, заморозивши безконтрольну водяну хвилю.
- Вибачте, - пробурмотів Сем, ховаючи очі.
- Нічого, продовжуйте, - відповів Дірас. Від нього теж віяло магією, мабуть, він перестраховував свого помічника. - Тільки врахуйте минулі помилки. Спасибі Тайлору, що врятував нас від змиву в море, - він усміхнувся. - Так, і це крижане творіння приберіть, як доповнення до тренування.
Спокійна обстава налагодилася і я знову прикрив очі. Зосередився на вогняному чоловічку, старанно відключаючись від зовнішнього світу. Якщо що, мене встигнуть прикрити. Адже поруч батько і я серед друзів.
Раптом, навколо все стало неймовірно великим і якимось дивним, немов я дивився через полум'я. Я мало не злякався, але вчасно усвідомив, що я досяг бажаного і зараз сприймаю світ, ніби очима вогняного чоловічка. Я обережно ворухнув руками, покрутив головою.
- Вийшло? - запитав Елан, сідаючи навпочіпки поруч.
Я закивав. Озираючись на себе справжнього, вигляд у мене був безвольний, немов я просто заснув сидячи. Дивно дивитися на себе збоку. Це зовсім не так, як бачити своє відображення в дзеркалі. Зараз можна було розглянути себе в дрібних деталях. Тепер і я побачив, що змінився, риси обличчя трохи загострилися, пішла та дитяча округлість. Волосся відросло й закривало частину обличчя. Може, не слухати Голку й постригтися. На рукаві куртки було видно сліди лап цуценяти, після того, як воно на мене стрибнуло, випрошуючи свою паличку. Від спогадів на моїх власних губах з'явилася легка посмішка, немов би я бачив приємний сон. Спостерігати за таким було вкрай дивно і водночас це трохи лякало. На цьому я вирішив перестати розглядати своє тіло, але раптом помітив, як моя голова потихеньку хилилася до землі. Я різко повернувся у своє тіло, ще б хвилина, і я брякнувся б носом у землю.
- Вийшло, - відповів я Елану, відкриваючи очі.
- Ой! Ти ж щойно там був, начебто, - хлопець ткнув пальцем у мого елементаля.
- Був, та втік. Треба знайти місце, де було б зручно залишати своє знерухомлене тіло.
Ми розвіяли наших големів і відійшли в кут тренувального майданчика, де я зміг сісти так, щоб огорожа підпирала мене з обох боків. Знову створив вогняного чоловічка і злився з ним розумом. Елан перевірив ще раз, чи все в мене вийшло, і сказав, що поки що потрібно просто ось так от побути деякий час. Тільки не дуже довго, а то кинуте без руху тіло, потім буде дуже сильно боліти. Потім уже пробувати ділитися розумом, на додачу Елан поки що подумає над тим, як саме це робити.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вітер., Черкащенко Дарія», після закриття браузера.