Читати книгу - "Пожежник"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— І як же тебе навчив Нік? Він теж так уміє? Прикликати вогонь, як ти?
Джон поглянув на неї зніяковілим, збентеженим поглядом, з безнадією в очах. А тоді, так м’яко, що вона ледве розчула, промовив:
— Насправді навіть трохи краще за мене.
Гарпер кивнула.
— Але вже ні?
Пожежник захитав головою. Гарпер подумки зробила зарубку, вирішивши, що вони зможуть повернутися до цього пізніше.
— І яку ти їй співаєш?
— Ай, та ти таку не знаєш, — Джон знову змахнув рукою і відвів погляд. Втім, як здалося Гарпер, йому наче полегшало від того, що вони змінили тему. — Хоча, коли ми тільки познайомилися, мені здалося... словом, ти до мене тоді заговорила рядком з цієї пісні. На якусь мить мені здалося, що я зустрів людину, що, як і я, палко любить «Dire Straits».
Гарпер відступила від нього, плавно рухаючись у морозному повітрі. Заплющивши очі, глибоко вдихнула і заспівала тиху мелодію, що ніжно заколисувала.
A lovestruck Romeo
sings the streets a serenade
laying everybody low
with a love song that he made
finds a streetlight
steps out of the shade
says summin’ like:
‘You and me, babe —
how ’bout it?’[146]
Гарпер розплющила очі. Пожежник пильно вдивлявся в неї, розтуливши рота. Очі в нього блищали, наче він от-от був готовий розплакатися.
— Ти сяєш, — промовив він. — Співаєш мою найулюбленішу на світі пісню і сяєш, мов каблучка з діамантом.
Гарпер опустила погляд і побачила, що він має рацію. Горло їй оповив комірець коралового сяйва; світло пробивалося навіть крізь светр.
Джон прихилився до неї і поцілував — теплим, ніжним поцілунком з присмаком рому, кави, масла та горіхів пекан, цигарок і англійця. А потім відступив, збентежено поглядаючи на неї.
— Вибач, я не хотів, — промовив він.
— Сподіваюся, це не так.
— Ти на смак як цукерка.
— З ложечкою цукру, наскільки мені відомо, ліки начебто проковтуєш легко.
— Це ліки були?
— Важлива частина одужання. Вживаєш два поцілунки, а зранку кличеш знов.
— Два?
Вона поцілувала його знову, а тоді відійшла, сміючись із виразу його обличчя.
— Ну ж бо, Джоне. Твоя черга стріляти. У тебе добре вийде. Ти англієць. У твоїх венах струмує кров Робіна Гуда. Тримай.
Гарпер простягнула йому лук, показуючи, де братися руками. Тоді поштурхала його по ногах, щоб він правильно розставив їх і зайняв стійку.
— Натягни тятиву аж до кутика рота, отак, — промовила вона, жестом демонструючи, як це зробити. — Потренуйся спершу без стріли.
Джон так і зробив, здригаючись серед лютого холоду. Ніздрі в нього почервоніли, а обличчя геть втратило колір, зробившись блідо-восковим.
— Ну то як? Схожий я на Еррола Флінна[147]?
— Просто всратися, який крутелик, — відказала Гарпер.
Вона підняла зі скелі стрілу, взяла її в кулак, заплющила очі й насупилася від зосередження.
— Ну, і що це ти робиш?
Гарпер не глянула на нього, проте відчувала на собі погляд Джона, і це її тішило. Тієї миті вона зрозуміла, що їй усе-таки вдасться. Це нагадувало відчуття, коли ти точно знаєш, що влучиш у яблучко, за якусь мить до того, як пустиш стрілу.
Подумки перед Гарпер постала картина, як вона рухає руками, промовляючи «ти і я, крихітко, як тобі таке?» без жодних слів. Тієї миті вона чітко зрозуміла, як це насправді легко. Не треба було робити нічого, щоб з’єднатися з драконячою лускою. У цьому сенсі це нагадувало вагітність. Вона відчувала, як пісня струменить крізь сухожилля та нервові закінчення, відчувала її, наче кров — без звуку, без слів, навіть без найменшої тіні слів. Ти і я, крихітко, як тобі таке?
Гарпер запалала. Вона розплющила очі й побачила, що з долоні сочиться, не обпікаючи шкіру, полум’я — загадкове блакитне полум’я, — оповиває вістря стріли. Скрикнувши від несподіванки, вона впустила її.
Пожежник смикнув її за руку і почав плескати краєм куртки по долоні, намагаючись загасити полум’я. Щоки йому вкрив багрянець. Очі за скельцями окулярів напружилися.
— Ти що виробляєш?
— Нічого, — відказала Гарпер.
— Ти що, заради Бога, собі надумала? Померти закортіло?
— Я... Я лише хотіла побачити...
Та він уже розвернувся і рушив назад, видиратися на дюну. Звиваючись од вітру, куртка лопотіла йому об спину.
Гарпер наздогнала його на самому вершечку кряжа — в найвищій точці острова. Під ними, вбудована збоку в скелище, виднілася хатина з замшілим, порослим морською травою дахом. Гарпер спробувала вхопити Пожежника за плече, але він крутнувся, скидаючи з себе її руку.
Джон приголомшено глянув на неї, ніби щойно відірвавшись від книжки. Очі за скельцями квадратних окулярів дивились напружено.
— Усе це було заради цього? Напоїла мене і приголубила, думала, я розніжуся і покажу тобі, як правильно згоріти живцем?
— Ні, Джоне. Ні. Я поцілувала тебе, бо хотіла цього.
— Ти хоч знаєш, що сталося, коли одній дамі закортіло діставати вогняних кроликів з капелюха?
— Знаю.
— А от і ні. Навіть гадки не маєш. Вона обернулася на попіл, — промовляючи до неї, Пожежник, затинаючись, відступав усе далі назад.
— Я знаю, що вона померла. І що то було жахливо.
— Замовкни. Нічого ти не знаєш. Тільки те, що я маю дещо потрібне тобі, і ти на все підеш, аби це здобути: напоїш мене, вертітимеш хвостом, трахнеш, якщо доведеться.
— Ні, — заперечувала Гарпер. Вона почувалася так, наче втрапила в чагарник кропиви. Їй ніяк не вдавалося вивільнитися, і кожен наступний крок лише заводив далі в пекучі зарості. — Джоне. Благаю.
— Ти не знаєш, що з нею сталося. Що досі відбувається. Поняття зеленого не маєш про нас, — він пожбурив лук з даху, і тієї ж миті Гарпер зрозуміла, що Пожежник стоїть на покрівлі власної хижі. Джон відступив від неї ще на крок.
— Забирайся від мене. І ніколи більше не роби того, що оце щойно втнула, — він виставив руки вперед. Золотаве світло пульсувало в його драконячій лусці. Долоні перетворилися на дві неглибокі посудини, в яких вирувало полум’я. — Хіба що тобі кортить палати вічно.
— Джоне, стій, не рухайся. Стій, де стоїш, і...
Але Пожежник не зважав. Розвівши руки, він ступив ще крок назад. За спиною в нього, від боків і аж до кінчиків пальців, розправилися крила зі сліпучого вогню. З ніздрів порснув чорний дим.
— Хіба що тобі кортить опинитися в пеклі до кінця своїх днів, — промовив він. — Як-от я-я-йах-йах...
Очі
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пожежник», після закриття браузера.