Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Яків Павлович пильно поглянув на нього.
— І вилицю, так?
— Так.
— Можливо. Можлива й застуда, але задля власного спокою я б все одно дуже радив вам зробити гістологію.
— Ми зробимо все, що потрібно, просто, я менше ніж за два тижні відлітаю за кордон і до того часу хотів би, щоб Злата почала лікування. Гістологія може затягнути його початок.
— Я зрозумів. Олю, — звернувся він до медсестри на рецепції, — Ану поглянь, чи є можливість зробити біопсію Златі Юріївні сьогодні?
— Одну хвилиночку… — дівчина заклацала по клавіатурі, вдивляючись в монітор. — За 15 хвилин є вільний час.
— Запишіть Злату, — Яків кивнув дівчині і звернувся до Артура. — Давайте почнемо сьогодні. Ви ж знаєте принцип здійснення цього дослідження?
— Так, в загальних рисах… Береться зразок тканин, — Артур покрутив рукою, висловлюючи своє поверхневе уявлення.
— Так. Забраний матеріал фіксують спецрозчинами, піддають дегідратації, заливають парафіном, тонко нарізають, розміщують на скельцях, після чого ще можуть наноситися різні препарати, ну це тонкощі. І докладно вивчають під мікроскопом. Якщо результат очевидний і не викликає сумнівів — видача діагнозу здійснюється через тиждень, але я попрошу лабораторію пришвидшити дослідження і, сподіваюся, до п’ятниці ми матимемо результат.
— Дякую… — Артур видихнув, але це було лише часткове полегшення. Вони просто дізнаються про все швидше. Ризик зміни запланованого ним розвитку подій лякав.
Злата здивувалася, коли він сказав, що потрібно зараз зробити біопсію рубця, але пішла з ним, знову прямуючи за медсестрою до іншого кабінету.
Сама маніпуляція зайняла небагато часу. Обробка, знеболення, вилучення декількох зразків тканин, накладка скоб і наклейка зверху. Порадили знеболювальне, і вони пішли.
— Я думала, що все почнеться лише завтра, виявляється, що вже сьогодні… — сказала вона вже в машині, коли вони повертались додому.
— Результати цього дослідження дуже важливі, а робляться довго. Тому чим раніше почнемо, тим швидше знатимемо, що і як буде далі, — Артур говорив, дивлячись на напівпорожню дорогу, вдаючи, що уважно стежить за рухом сусіднього транспорту, насправді уникаючи поглянути їй в очі.
— Це через форму рубця вони так переживають? Бояться, що знову будуть проблеми? Це місце дуже погано гоїлось тоді. Не знаю чому… Його чистили кілька разів, там наростало щось таке рожеве… Бабуся казала “дике м’ясо”. А потім Степанівна, наша сусідка, зварила якусь мазь, і тільки після її використання потроху почало затягуватись. Це вони хочуть перевірити, чи не відбудеться таке знову? — вона повернулася до Артура.
“Вона не зрозуміла…” — промайнуло в голові Артура. Що ж, можливо так і краще, бо коли вона зрозуміє, для чого робиться біопсія, то почне нервувати, і заспокоїти її буде занадто складною задачею.
— Мабуть, я ж не в курсі оцих їхніх медичних приколів, — відповів він вголос. — Будемо робити, що скажуть. Вони в цьому розуміються краще. Якщо кажуть, що треба, значить треба. І, Сонечку, я тебе прошу, не переживай за гроші. На все вистачає.
— Я намагатимуся…
— Так. А зараз я пропоную заїхати в “Пузату хату” й поїсти. Бо тобі потрібні сили, щоб витримати всі наступні етапи.
— Що це?
— Українська кухня, тобі сподобається, — він усміхнувся й наважився таки поглянути їй в очі.
Златі й справді сподобалось. Вже під кінець обіду почало боліти місце біопсії, потрібно було випити знеболювальне, тому вони пішли до авто.
Артур відчинив їй дверцята, Злата сіла, і не встиг він їх зачинити, як до них підійшла дівчина. Висока, дуже вродлива брюнетка модельної зовнішності.
— Артуре? Яка несподіванка, — протяжно мовила дівчина. — Я думала, що ти за кордоном.
— Мені все одно, що ти думаєш, — сухо відповів він і, зачинивши дверцята, пішов на місце водія.
Дівчина нахилилася до пасажирського місця й зустрілася поглядом зі Златою, котра сиділа, склавши руки на колінах. Через тоноване скло брюнетка могла б добре розгледіти і обличчя, і шрами на руках дівчини, але її увагу привернула каблучка на правій руці. Вона точно знала, що це діамант. Так сяють лише вони. Задивившись на камінь, вона втратила час, щоб роздивитися обличчя дівчини більш прискіпливо — машина рушила з місця.
Брюнетка провела авто довгим поглядом, дістала з сумочки телефон і набрала номер.
— Мамо, привіт. Ти не повіриш, кого я оце щойно зустріла біля Пузатої хати на Подолі. АРТУРА і його дівку…
— Хто це? — запитала Злата зацікавлено.
— Ніхто… — буркнув Артур.
Ця зустріч була йому неприємна. Злата припустила, що це його колишня.
— Це Іннеса?.. — запитала вона, повернувшись до нього.
— Так, — відчеканив він.
— Вона дуже гарна… — Злата зітхнула.
Іннеса й справді була неймовірно гарною жінкою, схожою на Моніку Белуччі, тільки з сірими очима. Її фігура була досконалою, шкіра — рівною і гладенькою, волосся чорне, з діамантовим блиском, довге і шовковисте…
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.