Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
І всі говорили про неї як про опору, як про людину сильну й енергійну. Сверстюк говорив про неї як про живу. І голос його, і обличчя навколо робили немислимою нещирість, штучність, риторику. Сверстюк нагадав Аллин шлях — «відкриття України», участь у Клубі творчої молоді, дискримінацію її як художника, вітраж, виключення зі Спілки, смерть і чутка (?!) про те, що її посмертно прийняли в Спілку.
Приїхав зі Львова Іван Гель, слюсар, що вже відсидів свої три роки табору (і нині сидить повторно).
Він сказав про незрозумілі причини загибелі Алли, про те, що життя Алли триває всередині нас і найважливіше — сказав, що перед трагедією, що сталась, маємо відкинути все, що у наших стосунках дріб’язкове, боягузливе, пристосуванське. Адже життя наше таке коротке.
Слухаючи промовців, я сприймав усе це двояко.
Алла була такою живою за життя, що справді не можна відчути, що її немає. Зрвсім нещодавно ми з Танею проводжали її додому від Світличних. І сміялись з глупоти — всезагальної глупоти — держави, зі страху їхнього перед нами, страхом величезного партійно-поліцейського апарату перед жменькою людей, що розкидані по містах Союзу. Ліна Костенко під час процесу 66-го року кинула квіти підсудним, і міліція так і лягла, побачивши «бомбу». Майже не буває терористичних актів, а товариші з ЦК навіть на зустрічі зі школярами приходять з охороною, а ДБ старанно перевіряє присутніх, щоб не потрапили підписанти. Слідчого Баранова на допитах у справі Мороза Алла називала «товаришем Бараном». Баранізм — типова риса КДБ. Коли в Житомирі до хворого поета приїхали друзі з Києва, то один Із місцевих поетів випадково «забув» альбом японського живопису. В альбомі знайшли мікрофон. Господар «альбома» розхвилювався:
— Це ж за валюту куплено. Це великі гроші коштує. А ви розламали!
У відповідь на звинувачення у стукацтві він відповів:
— Все одно про вас все знають.
Це було зовсім нещодавно — ця розмова, її сміх, глузливі слова, довга дорога через усе місто від Світличного до її домівки.
І всі мають рацію: вона жива, тому що смерть її неможлива, це смерть життя узагалі, настільки в ній було сконцентроване життя. Алла сама синонім життя, його символ. Життя відкритого, такого, що самоусвідомлює себе — відкрита любов, відкрита ненависть, гучний сміх радості й презирства.
Але коли я відривався від цих відчуттів-спогадів, то бачив посинілих від люті й холоду шпигів, бачив обличчя друзів, приголомшені горем, і безповоротність втрати (а я ж не був близькою їй людиною — що ж відчували її близькі?) гнітила свідомість, переповнювала її відчаєм: друзі відходять назавжди, одні в смерть, інші в зраду.
І ці катівські морди — товариша зі Спілки, шпигів.
Шпигів — декого з них — я добре знав. Бачив їх у 66-му, коли був суд над українськими патріотами, у 69-му — на суді над Кочубієв-ським, у 70-му — на суді над Бахтіяровим.
У петлицях у них, як і у людей, — калина.
Я процідив одному, захлинаючись від ненависті:
— А кагебісти тут що роблять?
Він злякано пробурмотів, що я з кимось його плутаю.
У цей час Василь Стус читав свої вірші:
А ти шукай — червону тінь калини,
на чорних водах — тінь її шукай,
де горстка нас. Малесенька щопта.
. . . . . . . . . . . . . . . .
Ярій душе, ярій, а не ридай.
Після похорону хтось почав розпускати чутки про те, що Аллу вбили українські націоналісти, за те, мовляв, що вона, знаючи їхні таємниці, видала їх КДБ. І навіть, здається, не КДБ пустило цю парашу, а ліберали, що сиділи у своїх квартирках і пліткували про владу, про учасників опору.
Ці ж кола пустили й ще одну парашу: це, мовляв, сексуальна драма.
Одним не давала спокою Аллина мужність, іншим — її енергія, те, що вона не була святенницею. І тим, і іншим — її сміх, відкрите обличчя без страху і комплексів неповноцінності — національної, жіночої, митецької.
Дехто з тих, хто у 68-му році голосував за те, щоб виключити Аллу із Спілки, почав казати, що вона взагалі не українка, а… єврейка.
Ніби її ця підозра образила б! Алла ніколи не цікавилась національністю як «п’ятим пунктом» у паспорті. Вона відрізняла лише дурнів від розумних, негідників від чесних, тих, хто любив Україну від її зрадників і катів.
Я багато їй розповідав про Петра Григоровича Григоренка. Вона читала його статті й дуже хотіла з ним зустрітись, відчуваючи спорідненість. Для мене ж вони обоє завжди пробуджують у свідомості краще в історії України — Запорізьку Січ з її свободою, демократією, енергією та сміхом.
Після похорону вигнали з роботи Олександра Сергієнка, а Гелю вліпили догану. Заступник прокурора Київської області погрожував покарати Геля за «чутки» про те, що Аллу вбили за переконання.
Виступи на похороні Алли й матеріали суду над Морозом почали широко поширюватись у самвидаві. І тут ДБ знову програло в головному: читаючи про суд і смерть, боягузи відсіювались, а кількість учасників опору зростала, збільшувалась політична активність. Через суд над Морозом ДБ підкреслило принципову правоту Мороза у суперечці з Дзюбою. Це робило сильнішою саме політичну частину українського руху.
Жорстокість вироку Морозові була показником того, що починається новий етап репресій.
У США відбувалось слідство над Анджелою Девіс. Наші газети аж захлинались від обурення. А ми всі порівнювали гуманізм Морозових суддів і нечувану жорстокість слідчих Девіс. Вона з тюрми пише листи, у яких критикує суспільний лад, дає інтерв’ю. (Фантастика! Хіба ж можна таке уявити: приходить до Мороза кореспондент не для наклепів на нього, а щоб світ дізнався про його стан, погляди і т. д. Та що ж це таке? Невже американська реакція аж настільки загрузла у своїй антилюдяності, що допустить і радянських журналістів, як писали радянські газети? Та це ж «втручання у внутрішні справи» США. Про що ж думають президент, імперіалісти, ЦРУ та ФБР?)
Які зворушливі були статті про те, що Анджелі обмежують час на зустрічі з адвокатом і — волосся на голові підіймається! — дають холодну (!) каву.
Саме в цьому дусі «Український вісник»
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.